Judith Grohmann

IN GEHEIMER MISSION

Copyright © Originally published in Germany by Riva Verlag, 2013

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr.1,  D – 69469 Weinheim

www.judithgrohmann.com

Translation © 2016 by Branislav Kočan a Alexander Halvoník

Jacket design © 2016 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-5053-6

„Okej. Máte pravdu. Máte pravdu. Neviem, či ste nevinný, alebo nie. Mohli ste urobiť všetko, z čoho ste obvinený. Možno ste zabili policajta. Mne je to jedno. Existujú spôsoby, ako dokázať vašu nevinu, ale tento medzi ne nepatrí. Teraz ste navyše zobrali rukojemníkov. Poviem vám len toľko: ak niekomu z nich niečo urobíte, stratíte akúkoľvek nádej na vyjednávanie so mnou. Mňa zaujímajú iba rukojemníci. Či z toho vyviaznete zdravý, je pre mňa druhoradé. Vyjadril som sa dosť jasne?“

Kevin Spacey v role poručíka Chrisa Sabiana,

The Negotiator 1998

„Dám vám radu: nikdy nenechajte únoscu dlho čakať, to ho iba rozzúri.“

Samuel Jackson v role Dannyho Romana

The Negotiator 1998

Bernardovi, Detlefovi, Walterovi, Biance, Haraldovi, Christophovi a Norbertovi, rovnako ako všetkým ženám a mužom, ktorí každodenne nasadzujú svoje životy v boji proti terorizmu a kriminalite za bezpečnosť vo svete.

A Kevinovi Spaceymu, ktorý ma inšpiroval na napísanie tejto knihy.

PREDHOVOR

Pan Ki-mun, generálny tajomník OSN

Vážené čitateľky,

vážení čitatelia,

terorizmus vo všetkých svojich formách predstavuje nepochybne jednu z najväčších výziev dvadsiateho prvého storočia. Boj s touto pliagou patrí medzi hlavné úlohy Organizácie Spojených národov s cieľom urobiť život ľudí bezpečnejším a predvídateľnejším. Spojené národy schválili preto v roku 2006 medzinárodnú antiteroristickú stratégiu. Predstavuje jedinečný globálny nástroj na zintenzívnenie všestranného národného, regionálneho a medzinárodného úsilia v boji proti terorizmu.

Po prvý raz sa všetky členské štáty zhodli na spoločnom strategickom prístupe k boju proti terorizmu. Dali tým jasne najavo, že terorizmus je neprijateľný. Okrem toho sa prijal koncept konkrétnych opatrení, ako zabrániť a predchádzať terorizmu, ktoré možno realizovať individuálne i kolektívne. Načrtnutím týchto praktických krokov sa ozrejmilo, že špeciálne národné orgány zriadené na boj s trestnou činnosťou sú mimoriadne efektívnym nástrojom v spoločnom zápase proti globálnemu ohrozeniu.

Vo svojej knihe Tajné misie sa rakúska autorka Judita Grohmannová podrobne zaoberá výzvami, s ktorými sa špeciálne jednotky na boj proti terorizmu dennodenne stretávajú.

Opisom najrôznejších spôsobov boja proti všetkým formám terorizmu v Rakúsku a v ďalších členských štátoch Organizácie Spojených národov kniha ponúka rozsiahle informácie o tom, ako sa stratégia Spojených národov v boji proti terorizmu úspešne uplatňuje na národných úrovniach v celom svete.

Rád by som využil túto možnosť, aby som Judite Grohmannovej zo srdca poďakoval za jej dôležitý a veľmi užitočný príspevok k nášmu spoločnému boju proti terorizmu.

Na začiatok niekoľko myšlienok

Judita Grohmannová

„Vojna bola to najhoršie, čo nás mohlo postihnúť,“ tvrdila vždy moja stará mama. Vedela, o čom hovorí. Zažila druhú svetovú vojnu a bola jednou z tých odvážnych žien v Rakúsku, ktoré sa nedali zverbovať Hitlerovým režimom ani na udavačstvo, ani na nútené práce. Namiesto toho radšej pracovala v továrni na spracovanie koží svojho budúceho svokra ako garbiarka, kde sa zoznámila s budúcim manželom. Aj teraz by bola vojna to najhoršie, čo by nás mohlo postihnúť. Na rozdiel od roka 1938 by však dnes mala vojna v Európe inú formu. Klasická vojna medzi štátmi už nie je aktuálna, pretože štáty, ktoré mali doteraz fakticky monopol na vojnu, sa jej vzdali a na ich miesto čoraz častejšie nastupujú súkromní hráči, ako sú partizánske jednotky, žoldnieri alebo medzinárodné teroristické siete. Niekdajšia vojna dnes čoraz viac mutuje do podoby teroristického šialenstva. Novou formou vojny sa stal teror.

Jedenásty september 2001 nebol obyčajný deň. Nie je to deň, na ktorý by mohla byť história hrdá. Jedenásty september 2001 znamená historický prelom. V ten deň zahynulo totiž v USA pri najstrašnejšom teroristickom útoku v dejinách ľudstva 3 000 nevinných občanov. Nazýva sa to teroristická masová vražda. Spôsobili ju štyri koordinované únosy lietadiel s nasledujúcimi samovražednými atentátmi na vojenské a civilné objekty v USA, medzi nimi aj na World Trade Center a Pentagón. Devätnásti únoscovia lietadiel patrili do teroristickej organizácie al-Káida a na túto akciu sa dlho nepozorovane pripravovali. Ich vodca Usáma bin Ládin nemilosrdne naviedol svojich mužov na spáchanie tohto príšerného zločinu. Bin Ládin atentáty nariadil, inicioval a spolufinancoval.

Boj s pliagou terorizmu je v záujme všetkých národov. Problémy s tým späté patria už desaťročia do agendy Organizácie Spojených národov. V priebehu rokov vypracovali Spojené národy viaceré rezolúcie a mnohé dohody, ktoré sa zaoberajú bojom s terorizmom. Otrasné udalosti z 11. septembra 2001 boli však pre medzinárodné spoločenstvo v boji proti terorizmu bodom zlomu. OSN reagovala zintenzívnením svojho úsilia a ihneď prijala rezolúciu č. 1373 (28. septembra 2001), ktorá všetkým štátom ukladá viacero právnych a operatívnych opatrení na predchádzanie terorizmu a na boj s ním. Na základe tohto uznesenia vznikol Výbor pre boj s terorizmom, ktorý dozerá na implementáciu rezolúcie v jednotlivých štátoch. Valné zhromaždenie v roku 2002 zriadilo pri úrade OSN pre boj s drogami a zločinnosťou vo Viedni sekciu na predchádzanie terorizmu, ktorá je kľúčovou jednotkou na podporu členských štátov OSN v boji s terorizmom. Odvtedy sa Spojené národy usilujú účinnejšie podporovať národné vlády, ktoré súčasne pracovali na posilnení vlastného antiteroristického aparátu – v mnohých prípadoch s veľmi dobrými výsledkami. Dôležitú úlohu pri tom zohrávajú špeciálne jednotky, ktoré podporujú prácu Spojených národov: špecializujú sa na boj s terorizmom a kriminalitou a na rýchle dolapenie páchateľov. Európske špeciálne jednotky sa v roku 2001 spojili do siete ATLAS. V rámci nej hľadajú velitelia tridsiatich dvoch útvarov spoločne novú stratégiu a taktiku proti teroru – a teda nové odpovede.

Čo robiť, aby sa predišlo terorizmu? Ako sa má proti nemu bojovať? Otázky, nad ktorými sa zamýšľam už dlhé roky. Mala som veľké šťastie, že som vďaka novinárskej zvedavosti a tvrdošijnosti nadviazala kontakty s najlepšími špeciálnymi jednotkami na svete. Ako prvá novinárka a autorka som získala prístup do týchto jednotiek a mohla tiež nahliadnuť do ich akcií. Nebolo to ľahké. Bezpečnosť je totiž dnes najdôležitejšou témou každej vlády: odzrkadľuje sa v nej význam mierovej politiky danej krajiny. Aby sa presvedčili, či som bola hodna hovoriť so špeciálnymi jednotkami o ich činnosti –, zvyčajne prísne tajnej – najprv ma dôkladne preverili. To znamená, že ma celé mesiace pozorovali všetky tajné služby na svete. Pravdepodobne to robia doteraz. To nie je žart. Podrobila som sa a previerku som akceptovala. Nemám totiž čo skrývať. Naopak. Chcem vedieť. Preto som sa mojich partnerov pri rozhovoroch pýtala: Ako pracujete? Ako sa možno stať členom špeciálnej jednotky? Aké posty v jednotke existujú? Ako prebieha zásah? Dostala som veľa odpovedí. Dosť na to, aby som napísala túto knihu a priblížila, čo to znamená byť zodpovedný za bezpečnosť krajiny. Rozhovory boli veľmi otvorené.

Na knihe som pracovala nielen ako autorka, ale aj ako novinárka: urobila som teda rozsiahle rešerše, mala som veľa zaujímavých rozhovorov, overovala som zdroje informácií, zohľadňovala som právo na ochranu osobnosti. Okrem rozhovorov v útvaroch špeciálnych jednotiek som využívala aj správy zo svetových médií a kníh, aby som čitateľovi poskytla čo najviac informácií o udalostiach. Samozrejme, celú rešerš som konzultovala so špeciálnymi jednotkami.

Za posledných dvanásť mesiacov som sa pri práci na knihe veľa dozvedela a všeličo podučila. Veľa je aj toho, čo som počula, ale dnes musím o tom mlčať. Nie všetko, čo mi otvorene povedali, môžem ďalej rozširovať. V žurnalistike platia zákony na ochranu zdrojov informácií. Počas mojich rozhovorov so špeciálnymi jednotkami som sa dozvedela veľa informácií a podrobností, ktoré podliehajú utajeniu. Je to tak správne a treba to rešpektovať. Jedno však teraz viem presne: muži a ženy v týchto jednotkách robia naozaj všetko pre to, aby terorizmus zastavili.

PROLÓG

Návšteva odsúdeného na smrť

Ticho v miestnosti bolo takmer neznesiteľné. Nad stôl sa skláňalo šesť hláv, všetci sa už celé hodiny pozerali na jednu fotografiu. Bol na nej muž s čiernou bradou a v okuliaroch so zlatým rámom. Návšteva tohto muža s krycím menom Joseph Anton si vyžadovala celkom osobitú stratégiu. Naplánovanie jeho pobytu vo Viedni, ktorý mal trvať dva dni, muselo byť dokonalé a celá akcia za všetkých okolností utajená. Nesmelo prísť k žiadnemu úniku informácií. Jediné slovo navyše by mohlo znamenať jeho smrť.

Šesť mužov sa potilo. Fajčenie nebolo v uzavretej miestnosti špeciálnej zásahovej jednotky ministerstva dovolené a štyri kanvice na kávu boli prázdne už niekoľko hodín.

„Mimoriadna akcia,“ hučalo im v hlavách. Zlyhanie sa nepripúšťa. Ich taktikou bolo premýšľanie o možných scenároch a ich mantrou heslo „život ukáže“. Teda konať tak, ako si to situácia práve vyžaduje.

Prípravy na návštevu Josepha Antona bežali už niekoľko dní na plné obrátky. Muži v šesťčlennom štábe starostlivo vytýčili trasy pohybu v spleti uličiek vnútorného mesta Viedne a do najmenšieho detailu ich zakreslili na papier. Okrem toho vymysleli zloženie konvoja a náhradné trasy. Budovy okolo nich skontrolovali od strechy až po pivnicu, takisto domy vedľa cestného ťahu, preskúmali stavebné plány a vyznačili núdzové východy. Na letiskách a železničných staniciach kontrolovali pri vstupe do Rakúska podozrivých cudzincov, pozorovali aj nezvyčajné pohyby na príslušných veľvyslanectvách. Určilo sa tiež mužstvo, ktoré by sa malo v daný deň zúčastniť na akcii, miesto jednotlivých členov jednotky v budovách a okolo nich, ako aj ich presná úloha počas akcie: kto bude v osobnej ochrane a kto v tíme sledovačov, kto bude zodpovedať za taktiku – zoznam bol dlhý. Spolu sa na akcii malo zúčastniť 250 osôb, lebo analýza hrozieb bola jednoznačná: muselo sa rátať s tým, že sa niekto pokúsi chránenú osobu zavraždiť. Mohol to vykonať bombou, strelnou zbraňou, mierenou streľbou alebo aj nožom, mečom či bodákom. Bolo treba počítať s hocijakou formou popravy. Práve preto muselo byť celé mužstvo v pohotovosti neprestajne dvadsaťštyri hodín. Nakoniec vymysleli ešte jedno prekvapenie pre potenciálneho vraha alebo útočníkov. Prípravy prebiehali ako zvyčajne rýchlo a efektívne. Návšteve Josepha Antona nestálo už nič v ceste.

Keď sa na nejakej porade zíde vybraný okruh účastníkov, tvorený vedúcimi predstaviteľmi zásahovej skupiny na boj s terorizmom a riaditeľmi útvarov kontrarozviedky a špeciálnych jednotiek, to už väčšinou „horí“. V Rakúsku sa nikdy v minulosti nestalo, aby na štátnu návštevu pricestoval celosvetovo hľadaný, na smrť odsúdený človek, na ktorého hlavu bola vypísaná odmena niekoľkých miliónov, ktorý by mal dostať jedno z najvyšších vyznamenaní krajiny. Táto akcia mala po prvý raz stupeň ohrozenia jeden, čiže najvyšší možný stupeň ohrozenia. Pre malú alpskú krajinu to bolo neobvyklé.

Keď sa lietadlo s označením OS 460 Austrian Airlines prilietajúce z Londýna približovalo na letisko Viedeň – Schwechat, na pristávaciu plochu začal padať ľahký jarný dáždik. Bola nedeľa 15. mája 1994. Bolo presne 10.50. Dispečer letu na kontrolnej veži nadviazal s letom OS 450 vizuálny kontakt a podľa predpisov oznámil pilotovi, že má povolenie pristáť – a pravdaže, udal smer na pristávaciu dráhu. Poľným ďalekohľadom sledoval pristávací manéver. Za ním, na poslednom poschodí kontrolnej veže, začalo šesť mužov v tmavosivých oblekoch od Cerrutiho, ozbrojených špeciálnymi pištoľami Glock 18, vzrušene hovoriť do príušných mikrofónov na vlastnej zabezpečenej frekvencii. Dali sa rozumieť iba útržky: „Friends listen... Joseph Anton... ready... for landing.“ „Friends“ bolo dohovorené volacie meno pre jednotku osobnej ochrany v tejto akcii. Zelené signálne svetlá, ktoré pilotom slúžia na orientáciu, ukazovali lietadlu cestu cez labyrint pristávacích dráh. Presne päť minút pred jedenástou lietadlo OS 460 pokojne pristálo na letisku Schwechat. O niečo neskôr rolovalo na vopred vyhradené miesto bokom od ostatných lietadiel.

Muži rýchlo hovorili do svojich mikrofónov: „Friends listen again... Joseph Anton... arriwed... now.“ Nasledovala scéna akoby vystrihnutá z hollywoodskeho trileru: lietadlo ešte ani poriadne nezastavilo a už sa k nemu rútili tri pancierované čierne limuzíny BMW. Vyskočilo z nich osem mužov, ktorí vytvorili špalier pred práve prisunutým mostíkom. Nevyzerali ako bodyguardi, skôr ako zmes manekýnov, tajných agentov a vojakov. Mali čierne okuliare, džínsy a sivé saká. Zjavne rozvážni a chladnokrvní chlapíci. Po niekoľkých minútach sa na lietadle otvorili dvere a vyšla letuška. Po nej vystúpil prvý návštevník: muž z policajnej eskorty, ktorý sa zvedavo pozeral okolo seba. Za ním nasledoval malý muž s čiernou bradou, tmavými vlasmi a plešinou. Mal zlaté okuliare, tmavé sako, pod ním biele tričko a džínsy. Za ním sa objavila nejaká žena v letných zelených šatách, zjavne jeho priateľka, obkolesená šiestimi vysokými, dobre urastenými a prísne pôsobiacimi mužmi policajnej eskorty. Prišli ďalšie čierne autá. Všetko prebehlo veľmi rýchlo. Sprievodné autá sledovali limuzíny s miernym odstupom. Podobné divadlo dovtedy na letisku vo Schwechate nikto nevidel.

Malý muž s plešinou potom nastúpil so svojou priateľkou do jednej z troch čiernych limuzín. Nedalo sa rozoznať, do ktorej z nich. Všetko prebiehalo veľmi rýchlo. V čiernych limuzínach zmizli aj ôsmi muži, ktorí čakali na oboch hostí.

Konvoj sa bleskurýchlo pohol z letiska na diaľnicu smerom do Viedne k miestu, kde môže pristáť vrtuľník. Na diaľnici nebolo vidieť nijaké vozidlo, hoci automobilová doprava nebola vylúčená. Polícia len uzavrela časť diaľnice, ako je to obvyklé pri štátnych návštevách. Pozdĺž trasy stáli v tristometrovom odstupe policajné autá. Keď okolo nich prechádzali limuzíny, policajti salutovali a vysielačkami hlásili svojim kolegom: „Joseph Anton... just... drove by.“

Muž s krycím menom Joseph Anton bezpečne pristál vo Viedni. Ale to bol iba začiatok. Krycie meno Joseph Anton sa, mimochodom, skladalo z krstných mien jeho obľúbených autorov: Joseph Conrad a Anton P. Čechov. Muž s týmto krycím menom, v skutočnosti na celom svete známy britský spisovateľ indického pôvodu Salman Rushdie, sa už päť rokov musel skrývať a pod stálou ochranou ozbrojenej policajnej eskorty presúvať z jedného miesta na druhé, pretože ho iránsky ajatolláh Chomejní odsúdil na smrť. Chomejní naňho uvalil fatvu a vyzval moslimov na celom svete na jej vykonanie. Aby celú vec urýchlil, vypísal na Rushdieho hlavu odmenu tri milióny amerických dolárov. A Rushdieho prečin? Napísal román pod názvom Satanské verše, čím vraj hanobil islam, proroka a Korán.

Salman Rushdie, ktorému mal vtedajší rakúsky minister kultúry Rudolf Scholten udeliť vo Viedni 16. mája 1994 Štátnu cenu za európsku literatúru, prišiel do metropoly na Dunaji na dvojdňovú návštevu. Z pohľadu bezpečnosti bol rovnako dôležitou osobou ako prezident Spojených štátov alebo prezident Ruskej federácie. Na základe fatvy uvalenej na Rushdieho muselo ministerstvo vnútra vyhlásiť najvyšší stupeň ohrozenia, čo znamená, že nie je možné vylúčiť možnosť atentátu. Z tohto dôvodu bola na ochranu Salmana Rushdieho vyčlenená jednotka zásahového komanda Cobra, špeciálneho rakúskeho útvaru, ktorý sa využíva na zákroky pri zvýšenom ohrození a v mimoriadne zložitých situáciách. Spisovateľa a jeho priateľku chránila v každom okamihu ich pobytu v Rakúsku jednotka sedemdesiatich mužov. Ručili za ich bezpečnosť vlastnými životmi. Presne to znamená osobná ochrana.

Vráťme sa však na miesto vo Viedni, kde pristál vrtuľník ministerstva vnútra. Bezpečnostné sily rozmiestnené okolo pristávacej plochy dostali cez zašifrované vysielačky správu: „Joseph Anton arriving.“ Vzrušenie v podobnej situácii nie je na mieste. Príslušníci špeciálnej jednotky, zodpovední za pozorovanie okolia už hodiny sústredene kontrolujú každý centimeter, každý pohyb, každého chodca, každé auto. Leteckú prevádzku nad Viedňou na jednu hodinu prerušili. Všetko bolo pod plnou kontrolou jednotky Cobra a jej kolegov z polície. Teraz dorazil aj konvoj so spisovateľom. Joseph Anton a jeho priateľka rýchlo vystúpili z auta. O minútu už sedeli vo vrtuľníku, ktorý sa ihneď vzniesol do výšky. Joseph Anton alias Salman Rushdie spolu s priateľkou a dvomi členmi útvaru Cobra odleteli z Viedne. Tri pancierované čierne limuzíny a čierne autá s ďalšími príslušníkmi Cobry už boli dávno na diaľnici smerom na juh.

Pre fatvu na Rushdieho rakúske úrady nemohli spisovateľa ubytovať v niektorom viedenskom hoteli alebo na veľvyslanectve. Také veľké bolo nebezpečenstvo atentátu. Rozhodlo sa, že ho ubytujú na podstatne bezpečnejšom mieste vzdialenom necelú hodinu jazdy autom od Wiener City: totiž v sídle zásahového útvaru Cobry. Ústredie Cobry pred votrelcami nechránia iba vyše dvojkilometrový bezpečnostný plot s perimetrickou ochranou a kamery, ale aj samotné mužstvo. Teda muži a ženy, ktorí sú vycvičení na všetky spôsoby ochrany pred agresiou, terorom a brutalitou. V celom Rakúsku neexistuje bezpečnejšie miesto. Tam a iba tam bol spisovateľ v bezpečí pred atentátnikom alebo vražedným komandom. To bolo isté.

V sídle Cobry pristál vrtuľník. Vystúpil z neho Salman Rushdie, ktorého pri vchode privítal minister kultúry a jeho spolupracovníci. Nasledoval obed a potom okružná cesta po Viedni v konvoji spojená s návštevou Burgtheatru a Umeleckohistorického múzea. Spisovateľa odviezli do mesta v pancierovanej limuzíne medzi urastenými príslušníkmi Cobry tak, aby ho obyvatelia nespoznali. Za ňou nasledovalo niekoľko nenápadných vozidiel s príslušníkmi Cobry v civile. V Burgtheatri nebolo poobede ešte ani nohy a Rushdieho cez všetky posvätné sály sprevádzal osobne vtedajší riaditeľ Claus Peymann. V Umeleckohistorickom múzeu bolo však treba zvoliť inú taktiku, lebo v ňom bola obvyklá prevádzka s návštevníkmi z celého sveta. Desiati príslušníci Cobry si kúpili vstupenky a predstierali, že sú turistická skupina. Rushdieho a ministra kultúry obkolesili zo všetkých strán. Ich kolegovia sa už niekoľko hodín predtým presvedčili, že v múzeu nie je bomba. Teraz zaujali svoje miesta vo výstavných priestoroch, aby mohli návštevníkov postupne preverovať a pozorovať. Boli navzájom v neustálom spojení a potichu si odovzdávali nenápadné správy typu: „Friends... Joseph Anton speaks with Petr Paul,“ aby sa informovali, že Rushdie sa v tom okamihu nachádzal v galérii pred obrazmi Petra Paula Rubensa. Potom bola na programe večera, ktorú si Rushdie so svojou „skupinou“ vychutnával na neobvyklom mieste nad strechami Viedne v súkromnom byte za prítomnosti ministra kultúry a jeho manželky. Kým sa bavili o rakúskom kultúrnom živote, príslušníci zásahovej jednotky Cobra nenápadne, ale veľmi pozorne sledovali byt, celú budovu, vedľajšiu budovu a celú ulicu – teda celý areál v strede vnútorného mesta. Keď sa konvoj o polnoci vrátil do sídla Cobry a vysadil svojho „hosťa“, mohlo vedenie zásahovej jednotky vyhodnotiť všetky etapy tohto prvého dňa návštevy bohatého na udalosti ako uspokojivé. Všetko prebehlo podľa plánu.

Udelenie štátnej ceny a tým aj oficiálne vystúpenie Salmana Rushdieho vo Viedni sa konalo 16. mája 1994. V tento deň nasadili na ochranu spisovateľa viac ako sedemdesiat príslušníkov Cobry, medzi nimi aj tímy osobnej ochrany a sledovania, vedenie zásahu s pomocníkmi a ľuďmi zodpovedajúcimi za taktiku, a ešte policajti a príslušníci tajnej služby. Spolu bolo v pohotovosti viac ako 250 ľudí. Po raňajkách odletel Rushdie spolu s priateľkou vrtuľníkom zo sídla Cobry smerom do Viedne. Už hodinu predtým sa tri obrnené čierne limuzíny a dvadsať nenápadne vyzerajúcich automobilov vydalo na cestu na vopred dohovorené miesto stretnutia.

Keď vrtuľník so Salmanom Rushdiem na palube pristál vo Viedni, bol jeho bezpečnostný sprievod už dlhší čas na mieste. Príslušníci Cobry sa rozmiestnili a svoju pozornosť zamerali na pohyb nad miestom pristátia a ľudí okolo neho. Rushdie vystúpil z vrtuľníka a v tom istom okamihu sa otvorili dvere na prvej limuzíne. Z nej vystúpil... takisto Salman Rushdie. Zmätok trval iba desatinu sekundy. Ako zareagoval skutočný Salman Rushdie na svojho dvojníka?

Spisovateľ je nepochybne človek so zmyslom pre humor a svojmu dvojníkovi, príslušníkovi Cobry s krycím menom „Ossi“, s obdivom podal ruku. Osobnú ochranu s využitím dvojníka Rushdie ešte nezažil. Obaja muži sa na seba podobali ako dvojčatá, boli aj rovnako oblečení: hnedé sako, biela košeľa, nohavice okrovej farby a rovnaká kravata so vzorom červených balónikov. Vizuálne sa medzi nimi nedal rozpoznať najmenší rozdiel, boli aj rovnako vysokí. Obaja Rushdiovia nastúpili rýchlo do svojich limuzín. Zrazu sa sprievod zdvojnásobil: za pôvodný konvoj sa pripojil druhý konvoj, v ktorom sedel Rushdieho dvojník Ossi. Druhý konvoj po chvíli odbočil na inú trasu, ktorá však mala ten istý cieľ. Obidva konvoje sa blížili k vládnej štvrti. Cez úzke uličky Viedne, ktoré polícia a semafory udržiavali voľne priechodné, mierili do stredu vnútorného mesta. Presne podľa plánu, bez toho, aby ich niekto sledoval.

Pred palácom Starhemberg na Minoritenplatzi, kde sídli ministerstvo kultúry, zastavil najskôr konvoj, v ktorom sa viezol Ossi. Potom, ako príslušníci zabezpečili ulicu, strechy na okolitých budovách a domy, vchod do ministerstva kultúry a samotnú budovu, vystúpil falošný Salman Rushdie zo svojej čiernej limuzíny a príslušníci ochrany ho bleskurýchlo zaviedli do budovy vedľajším vchodom. V slávnostnej sále zaujalo sto pozvaných hostí svoje miesta. Všetkých podrobili prísnej kontrole: museli odovzdať mobilné telefóny, každého hosťa skenovali a dámam prehliadli kabelky. Prepožičanie Štátnej ceny sa začalo príhovorom ministra kultúry. Potom nasledoval desaťminútový prejav viedenského literárneho vedca Wendelina Schmidta-Denglera. Atmosféra v aule bola napätá. Nikto z hostí totiž nevedel, kto z umelcov dostane tento rok cenu. Samozrejme, medzi novinármi už týždne kolovali rôzne mená. Štyria prítomní fotografi, rozhlasový a televízny tím sa zvedavo obzerali. Nikto ani v najmenšom netušil, že minister kultúry udelí Štátnu cenu spisovateľovi Salmanovi Rushdiemu, ktorému hrozila smrť. Nikto nemal ani potuchy, že tvorca Satanských veršov je v Rakúsku a dokonca tak blízko. Päť minút úzkostlivého čakania hostí a zvedavých novinárov. Nikto nesmel opustiť sálu, pracovníci ochrany a príslušníci Cobry všetko uzavreli.

Bolo presne jedenásť hodín, keď sa zrazu otvorili dvere a pred užasnutým zrakom prítomných do slávnostnej sály vstúpil Salman Rushdie, po bokoch ho sprevádzali príslušníci špeciálnej jednotky Cobra. Jeho dvojník Ossi sa medzičasom na hodinu „stratil“ vo vedľajšej miestnosti.

Na spisovateľovi nebol vidieť ani náznak strachu. Keď si sadal za stôl na pódiu, vyzeral uvoľnene. V tom istom čase sa v sále rozmiestnili viacerí policajti a príslušníci Cobry v civilných oblekoch. Potom Salman Rushdie povedal pár slov o sebe, o svojej práci a že má veľkú radosť z udeleného vyznamenania. Pravý gentleman. Rushdie vedome nechcel o svojom diele hovoriť veľa, „pretože potom by som nemohol nikdy prestať“. Prekvapené publikum dostalo možnosť klásť otázky, ale nikto sa na nič neopýtal. Nikto v sále nerátal s tým, že sa tam objaví. Nikto nemal pripravené otázky o jeho živote alebo diele. Všetci len mlčky hľadeli na pódium, akoby ich zasiahol blesk. Salman Rushdie nakoniec s priateľským úsmevom opustil sálu tak, ako prišiel – po bokoch s príslušníkmi jednotky Cobra. Ponáhľal sa po schodoch paláca Starhemberg, a keď dorazil na prízemie, nasadol jeho dvojník Ossi do auta v prvom konvoji. Nikým nepozorovaný Rushdie nastúpil do limuzíny v druhom konvoji. Skôr, ako opäť zmizol vo vrtuľníku smerom na Wiener Neustadt, odkiaľ ho Cobra poobede odviezla nenápadne v čiernej limuzíne na letisko, stihol ešte absolvovať spontánne zvolanú tlačovú konferenciu v inom paláci.

Keď lietadlo Austrian Airlines s kódovým označením OS 455 do Londýna päť minút pred šestnástou vzlietlo, nachádzalo sa v riadiacej veži šesť mužov v tmavosivých oblekoch značky Cerruti s pištoľami Glock 18 a pozorne sledovali odlet. Vedľa nich sedel ten istý dispečer leteckej prevádzky, ktorý mal službu aj v utorok a vydal lietadlu povolenie na štart. Potom sledoval poľným ďalekohľadom, ako lietadlo OS 455 stúpa po jasnomodrej oblohe. Keď lietadlo bezpečne opustilo rakúsky vzdušný priestor, počul, ako šesť mužov hovorí do mikrofónov: „Joseph Anton left Austria. We move away.“

ÚVOD

Som v akcii, drahá

Bolo päť hodín ráno, keď som si na hlavu natiahla tmavú kuklu. Dlhé svetlé vlasy som si zastrčila po ňu. Potom prišla prilba typu Ulbricht Zenturio-TSO s priezorom. Má takmer päť kilogramov, ale na to sa nesmie myslieť. Pretože teraz som jedna z nich. Dnes ich môžem sprevádzať pri zásahu.

Som vzrušená. Je to moja prvá akcia s protiteroristickou jednotkou. Som prvá žena, prvá autorka na svete, ktorá je oprávnená ísť so špeciálnou jednotkou a sledovať, ako prebieha zásah. Celá som oblečená do čierneho. Mám kombinézu a na nej nepriestrelnú vestu. Oblečenie spolu s výstrojom váži štyridsať kilogramov. Sama som si to nemohla obliecť, jeden z príslušníkov jednotky mi musel pri naťahovaní pomáhať. Nepriestrelná vesta ma dusí. Musím však zaťať zuby. To nič. Dokážem to. Už mi chýbajú len rukavice a čierne topánky. Vkĺznem do nich a zaväzujem si šnúrky okolo členkov. Dobre sa v nich chodí. Môj fotograf mi ešte dal jeho švajčiarsky nožík značky Victorinox. „Kvôli bezpečnosti. Človek nikdy nevie, čo sa stane.“ Zdalo sa mu to zábavné.

Chcem sa od nich niečo naučiť. Pretože sú výnimoční: muži a ženy, ktorí sa starajú o bezpečnosť ľudí vo svojej krajine. Bojujú proti ťažkým zločincom a teroristom. Po prvý raz som o nich počula v roku 1998. Vtedy som videla film, ktorý zmenil môj život. Volal sa Vyjednávač (v origináli The Negotiator). V hlavnej úlohe hral Kevin Spacey príslušníka americkej špeciálnej policajnej jednotky SWAT. Spacey viedol vyjednávania. Bol teda tým, čo reálne hovorí s vydieračmi, únoscami, teroristami a inými ťažkými zločincami. Spacey bol ako vyjednávač Chris Sabian úplná senzácia. Nielenže hral veľmi presvedčivo – bol brilantný. Tvrdia to všetky špeciálne jednotky, s ktorými som sa stretla. Spacey je ich vzor, absolútny hrdina. Odvtedy som mala jasno v jednej veci, bezpodmienečne sa musím o špeciálnych jednotkách dozvedieť viac.

V polícii sú niečo ako frakcia gentlemanov. A súčasne jej najnebezpečnejšou zbraňou. Tí najlepší z najlepších v športe, odolní voči stresu a schopní plniť najrôznejšie úlohy. Pri rozhovore sa pozerajú každému priamo do očí. Rešpekt je pri ich práci mimoriadne dôležitý. Istý rešpekt preukazujú aj voči zločincom. Sú to čestní muži s dobrým charakterom a perfektným správaním. Psychologicky bezproblémové typy, a majú aj určitú intelektuálnu úroveň. Vďaka permanentnému tréningu majú neuveriteľné telá – je to predsa základný predpoklad pre ich prácu. Ich úlohou je vypátrať a chytiť ťažkých zločincov a teroristov. Absolvujú akcie, o ktorých sa nikdy nesmieme nič dozvedieť. Lebo zásahy môžu byť také nebezpečné, že by sme sa o nich museli neustále strachovať. To však nechcú, a preto nemôžu o svojej činnosti hovoriť. Ani pred novinármi, ani pred manželkami alebo manželmi a už vôbec nie pred svojimi priateľmi.

Ako sa človek stane príslušníkom špeciálnej jednotky

Ich činnosť je taká utajovaná, ako by si to želal aj sám James Bond. A vždy je nebezpečná. Po každý raz to môže byť posledná akcia. Muži a ženy zo špeciálnych jednotiek však nepoznajú strach. Počas akcie naň nemajú čas. Boli na to perfektne vycvičení. Svoju kariéru začali ako policajti. Dnes majú približne tridsať rokov. Po niekoľkých rokoch služby v polícii sa uchádzali o zaradenie do špeciálnych jednotiek svojej krajiny. Príležitosť na to majú raz do roka. Zo stoviek uchádzačov v každej krajine vyberú štyroch či piatich. Sú to tí najlepší z najlepších, ktorí uspejú v prísnom prijímacom teste trvajúcom niekoľko dní: telesná výdrž v športe, perfektná streľba, pamäťové cvičenia a psychologické testy, lekárske vyšetrenie, jazda zručnosti, pohovor s veliteľom a riaditeľmi jednotlivých odborov. Šport a streľba sú pre túto prácu prvoradou podmienkou a ľahko ju splní každý, kto tvrdo trénoval a vie, čo chce. Nie každý však zvládne psychologický test. Nie každý je dostatočne koncentrovaný, chladnokrvný a vnútorne vyrovnaný. Hystéria a agresia nemajú v takej jednotke miesto. Všetko musí byť pokojné, dobre premyslené a takticky perfektne rozhodnuté. Počas výcviku, ktorý podľa konkrétnej krajiny môže trvať aj celý rok, sa budúci príslušníci špeciálnych jednotiek naučia stratégiu, taktiku, výdrž, používať techniku, boj zblízka a rýchlosť. Každodenne musia v telocvični tvrdo pracovať na odstránení nedostatkov. Každý musí v zdravej miere prekonávať vlastné hranice. Tréningy sa približujú realite, a preto sa často vyskytnú úrazy. Nebezpečenstvo môže číhať na každom kroku. Každý musí dávať pozor. Tréning sa nesmie stať rutinnou záležitosťou. Na každú akciu sa pripravujú aj duševne. Ten, kto znáša záťaž a nepodlieha stresu, postupuje v jednotke veľmi rýchlo. Sila spočíva v pokoji. K tomu sa pridávajú flexibilita a výdrž. Bez hluku, rýchlo a účinne. V tíme. Tím má v tomto povolaní obzvlášť veľký význam. V každej akcii musí postupovať takticky a zároveň rozhodne. Každý musí vedieť, že sa môže spoľahnúť na druhého. Nikto nekoná na vlastnú päsť, inakšie by musel odísť. Spoločne sú silní. Spoločne sa rozhoduje, aké budú ďalšie kroky. Hocktorý politik alebo manažér by sa od nich mohol všeličo naučiť.

Ženy v špeciálnej jednotke

Viacerým veliteľom vďačíme za to, že ženy majú v týchto jednotkách čoraz väčší význam. Dostanú sa do nich tie, ktoré sú mimoriadne športovo založené, bravúrne zvládnu všetky kritériá a bez frflania dokážu nosiť 40-kilogramový výstroj. A musia sa pred svojimi mužskými kolegami osvedčiť v akciách. V tíme to v skutočnosti vyzerá takto: skôr, ako ich mužskí kolegovia akceptujú, musia na sebe často pracovať oveľa tvrdšie a podávať lepšie výkony ako muži. Až keď prekonajú túto etapu, stanú sa uznávanými členkami tímu.

Emócie počas zásahu

Počas akcie neexistuje súcit s páchateľom. Analyzujú jeho skutky, ale v žiadnom prípade ich neschvaľujú. Pocity treba počas akcie potlačiť. V tom spočíva profesionalita príslušníkov špeciálnej jednotky. To, čo sa naučili, musia doviesť do konca a čo možno najrýchlejšie splniť danú úlohu – zadržať páchateľa – to je jasný cieľ každého zásahu. Žiadni mŕtvi, tak znie heslo akcie. Počas zásahu málokedy pociťujú strach, pretože práca v tíme posilňuje. Obozretnosť je napriek tomu nevyhnutná pri každom zásahu. Pre členov jednotky sú vždy k dispozícii psychológovia. Môžu s nimi hovoriť o všetkom celkom otvorene. Rozhovory so psychológmi sú pre príslušníkov jednotky veľmi dôležité, aby sa duševne vyrovnali s ťažkými akciami. Sami alebo v tíme. Trauma sa niekedy objaví až po niekoľkých rokoch. Aby sa človek dlhodobo udržal fyzicky a psychicky na požadovanej úrovni, sú dôležité autogénne tréningy a cvičenia na uvoľnenie.

Používanie osobitých výrazov

Pri zásahoch dochádza v tíme k istému automatizmu. Každý pozná svoju funkciu, úlohy, ktoré sú s tým spojené, činnosť: dodatočné opatrenia nariaďuje vedúci zásahu alebo veliteľ. Na každú novú situáciu – teda na aktuálne podmienky a okolnosti – sa treba znova pripraviť. Špeciálne jednotky používajú pri svojej práci veľa osobitých výrazov. Spomeniem napríklad „Tracking“, „Camouflage“, „Platinum10-minutes“, „Renegates“, „Lawful killing“ alebo „Dirty bombs“. Nastražím uši a dám si ich vysvetliť. „Tracking“ znamená sledovať objekt, ktorý sa pohybuje. Pod „Camouflage“ sa rozumie maskovanie a prijatie inej identity pri zásahu. „Platinum-10-minutes“ je čas po prestrelke, keď na miesto činu dorazí lekár a záchranná služba. Pretože v prvých desiatich minútach by sa malo dať zachrániť deväťdesiat percent zranených osôb. „Renegates“ sú lietadlá, ktoré používajú únoscovia ako zbraň pri teroristickom útoku. Výrazom „Lawful killing“ sa rozumie finálny výstrel na ťažkého zločinca v krajnej núdzi a „Dirty bombs“ sú špinavé bomby, ktoré pri výbuchu rozhodia do okolia rádioaktívny materiál.

Nikdy nehovor „nie“: práca vyjednávača

Z filmu s Kevinom Spaceym som si zapamätala jednu scénu. Príslušník SWAT-u policajt Danny Roman, ktorého stvárnil Samuel Jackson, sa na základe neoprávneného podozrenia skrýva v Chicagu vo výškovom dome s rukojemníkmi a svojmu trochu nešikovnému kolegovi poručíkovi Farleymu po telefóne vysvetľuje, že vyjednávač nikdy nesmie povedať nie. Táto scéna zodpovedá skutočnosti. Existujú príručky pre vyjednávačov ako viesť rozhovory s páchateľmi, ktoré obsahujú základné pravidlá: nehovoriť ani áno, ani nie, načúvať, presviedčať a byť kreatívny. Pretože tu ide o bezprostrednú komunikáciu. Dobrý vyjednávač je mimoriadne vnímavý, v odbornom žargóne sa tomu hovorí aktívne počúvanie. Dáva pozor na tempo reči, intonáciu a nuansy v hlase, na obsah odpovedí, na intenzitu agresivity alebo pokoja zo strany páchateľa. Iba tak môže tím psychológov odhadnúť páchateľa a sprostredkovať informáciu veleniu zásahu. Pri vyjednávaní sú najdôležitejšie kreativita a vynachádzavosť pri vyhľadávaní flexibilných riešení, pretože každý páchateľ je iný a všetky východiskové situácie sú odlišné. Vyjednávač sa nesmie nikdy štylizovať do nejakej úlohy, alebo oháňať sa naučenými frázami, musí zostať sám sebou. Heslo znie – byť autentický. Vyjednávanie zasahuje do podstaty človeka. Z toho dôvodu musí človek vypnúť pocity, „oddeliť srdce od hlavy“. Najdôležitejšie je a zostáva poslanie: správne vyhodnotiť a vyriešiť situáciu a bez obetí oslobodiť všetkých rukojemníkov.

Pozorovanie zločinca

Služba v sledovacej skupine sa trochu podobá práci špióna: ide o to, sledovať osobu a všetky jej pohyby písomne dokumentovať vrátane fotografií, denného režimu a všetkých jej stretnutí. Členovia sledovacích skupín sa musia často prezliekať a pozorujú sledované osoby v „upravených“ autách, aby sami zostali nespozorovaní a mohli nenápadne plniť svoju úlohu: niekedy sa vydávajú za turistov v kempingovom prívese, inokedy zasa za pracovníkov nejakej firmy, napríklad „Müller – Inštalačné práce“, ktorej auto celý deň parkuje na ulici, či zasa za neškodného vodiča auta, ktorý tankuje na čerpacej stanici, alebo zamilovaný párik, ktorý sa objíma v aute. Maskovanie je základ. Nesmie sa preháňať, inakšie ho odhalia. Musí zostať realistické.

Ostreľovači sú vždy pripravení

Ostreľovači v špeciálnych jednotkách nie sú stroje na zabíjanie. Ich úlohou je najmä pozorovať miesto činu z vyvýšeného miesta a podávať svojim kolegom všetky potrebné informácie tak, aby zásah prebehol bezchybne. Dobrý ostreľovač je trpezlivý, má chladnú hlavu a pohľad, ktorému nič neunikne. Predovšetkým je to dobrý pozorovateľ. Väčšinou vyčkáva na streche budovy alebo v byte na protiľahlej strane ulice – zvyčajne spolu s ďalším kolegom. Obidvaja sú pomocou vysielačky v spojení s nasadeným tímom. Ďalekohľad so zameriavačom na zbrani a poľný ďalekohľad im poskytujú najlepší prehľad o tom, čo sa deje a zároveň kryjú kolegov. Dôležitá informácia: každá situácia má chaotickú fázu, keď ešte páchateľ nie je koncentrovaný a najskôr sa chce zabarikádovať pred políciou. Stačí jeden výstrel a je zneškodnený.

Ochrana pápežov, kráľov a politikov

Osobná ochrana patrí medzi najviac napínavé úlohy príslušníkov špeciálnej jednotky. Či príde pápež, alebo člen kráľovskej rodiny, alebo vysokopostavený politik – najskôr sa musí stanoviť stupeň ohrozenia chránenej osoby. Rebríček vyzerá takto: 1 = osoba je veľmi ohrozená, treba rátať s útokom, 2 = osoba je ohrozená, útok nemožno vylúčiť, 3 = ohrozenie chránenej osoby nemožno vylúčiť. Keď sa stanoví stupeň ohrozenia a chránená osoba vstúpi do prijímacej krajiny, nezostáva ani na sekundu sama. Obozretnosť pred atentátnikmi je vždy namieste. Príslušníci špeciálnej jednotky neprestajne pozorujú okolie, udržujú medzi sebou vizuálny kontakt, dorozumievajú sa aj pohľadom. Očný kontakt súčasne majú aj s chránenou osobou, aby ju mohli okamžite evakuovať v prípade, že prejaví náznaky strachu.

Moderná technika v každej situácii

Teroristi si často myslia, že ovládajú tú najmodernejšiu techniku, aby mohli zastrašiť alebo poškodiť nejakú krajinu či politika. Do svojich úvah však nezahrňujú špeciálne jednotky. Tie sú všetky dnes, prirodzene, vybavené najmodernejšou technikou, aby mohli svoje zásahy úspešne vykonať. Okrem toho existuje kooperácia s najvýznamnejšími laboratóriami na svete, aby boli ustavične o krok pred zločincami. Na každú situáciu sú zostrojené roboty, systémy GPS na navigáciu a označovanie cieľov a prístroje na nočné videnie. Pomocou špeciálnych sietí si vedenie zásahu, psychológovia a tím vyjednávačov zabezpečuje všetky informácie o páchateľovi alebo útočníkoch: od rodinných pomerov cez chorobopisy až po posledné telefonáty alebo e-maily a ešte kadečo iné.

Zásahy po celom svete

Bezpečnostné opatrenia pre Letné olympijské hry v Londýne roku 2012 sa dôsledne plánovali celé tri roky pred ich začiatkom. Metropolitná polícia vo Veľkej Británii si vyskúšala každý detail, každý možný scenár: od únosu, cez zadržiavanie rukojemníkov až po bombové atentáty. Príslušníci britskej špeciálnej jednotky SCO 19, ku ktorej patril tím plánovačov, nenechali nič na náhodu. Zobrali do úvahy každý čo len trochu možný hororový scenár a celé týždne nacvičovali vhodné protiopatrenia. V olympijskej zóne bolo medzi 25. júlom a 12. augustom 2012 aktívnych nakoniec viac ako 40 000 príslušníkov ochrany, medzi nimi 13 500 vojakov a 10 000 policajtov, z toho tisíc príslušníkov špeciálnych jednotiek. V záujme ochrany účastníkov olympiády bol v lete v olympijskej dedine ubytovaný veľký počet nasadených príslušníkov týchto jednotiek, ktorí sa maskovali ako športovci, aby ochránili skutočných športovcov.

Podobné informácie ma fascinujú. Ochrana podujatí, na ktorých sa zúčastňujú vysokopostavení politici a príslušníci kráľovských rodín – uprednostňované terče pri atentátoch – má dnes veľký význam. Z tohto dôvodu nastupujem vo svojej 40-kilogramovej uniforme do zásahového vozidla špeciálnej jednotky. Chcem vedieť, ako taký zásah prebieha. Aká je vlastne práca týchto mužov a žien?

Čierna dodávka vychádza z ústredia jednotky a zrýchľuje. Na tachometri sa ručička blíži k značke 120 km/h. Viem, čo nás čaká. Mierne sa od vzrušenia chvejem a počúvam ostatných spolucestujúcich. Pozorujem, ako sa správajú. Sú pokojní a vecní. Ako žiaci, ktorí majú vyriešiť zložitú matematickú úlohu. Uvedomujem si, že práve prenikám do ich svätyne. V napätí som iba ja. Muži a ženy, ktorí si sadli vedľa mňa a potom si nasadili masky, neprejavujú žiadne emócie. Sú nanajvýš koncentrovaní. Ich oči žiaria. Celú svoju pozornosť sústreďujú na „akciu“, tak sa v odbornom žargóne označuje situácia, konkrétny zásah. Len výnimočne sa im na tvári zjaví úsmev. Sú to profesionáli na vysokej úrovni. Už v aute plánujú prvé kroky svojho zásahu. Je zima a pijeme čaj. Teda ja pijem čaj. Na upokojenie. Ostatní rozmýšľajú o akcii a plánujú zásah. Asi za pol hodinu dorazíme na miesto.

Precestovala som tri kontinenty, aby som sa stretla s rôznymi špeciálnymi jednotkami. Zúčastnila som sa s nimi na výcviku, pozerala som sa, ako sa pripravujú na zásahy, ako školia svojich spolupracovníkov, ako sa správajú k sebe navzájom a k iným ľuďom, ako cvičia psov. Pozorovala som, ako sa po stenách šplhajú tak obratne, že by pred nimi mala rešpekt aj taká horolezecká legenda ako Reinhold Messner. Videla som, ako sa spúšťajú na lane z veže alebo z vrtuľníka. Bez hluku, perfektne a z taktického hľadiska bez najmenšej chybičky. To je tiež ich mantra. Dozvedela som sa, čo tieto jednotky počas zásahov naozaj zažívajú.

„Vy? Vy niečo chcete? Odo mňa? Vy si myslíte, že keď zabijete človeka, máte právo vyjednávať? Ako ste na to prišli, Danny Roman? Vy si myslíte, že ma poznáte? Myslíte si, že mi môžete dôverovať? Myslíte si, že viem, čo urobíte? Že pre vás získam čas? Na to sa nespoliehajte. V tomto okamihu som to iba ja, kto stojí medzi vami a armádou, ktorú svrbia ruky, aby vás odstavili. Teraz mi Danny vysvetlite, prečo by som ich mal zadržať? Presvedčte ma o tom, že by som s vami mal opäť vyjednávať.“

Kevin Spacey v role Chrisa Sabiana

The Negotiator 1998

„Dám vám rýchlu lekciu klamania. Vidíte, to je presne to, čo robia správni policajti. Študujeme klamárov. Dám vám príklad: keď sa vás opýtam na niečo vizuálne, napríklad na vašu obľúbenú farbu, a vaše oči sa pohnú smerom hore a doľava, tak nám neuropsychológia hovorí, že sa vaše oči pohybujú týmto smerom, pretože ste sa obrátili na vizuálne centrum vášho mozgu. Čiže hovoríte pravdu. V prípade, že sa vaše oči obrátia smerom hore a potom doprava, obraciate sa na kreatívne centrum vášho mozgu. A my vieme, že nám hovoríte sračky. Takže, skúsme to ešte raz.“

Samuel Jackson v role Dannyho Romana

The Negotiator 1998

Table of Contents

Start

PREDHOVOR

PROLÓG

ÚVOD