Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Fiona Valpy: Vánoce po francouzsku

Vydání první

Copyright © Fiona Valpy 2014

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2055. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The French For Christmas vydaného

nakladatelstvím Bookouture, an Imprint of StoryFire Ltd.,

Velká Británie v roce 2014

Český překlad © 2016 Zuzana Selementová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0494-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0495-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Fiona Valpy

Vánoce po francouzsku

Přátelům a rodině,

s nimiž jsou Vánoce šťastné a veselé

Poděkování

I když je tato kniha v základu hodně blízká pravdě, všechny postavy a události jsou naprosto fiktivní: jakákoliv podobnost se skutečnými lidmi nebo skutečnými místy – kromě těch, která můžete najít na mapě – je čistě náhodná. Přesto dlužím velký dík mnoha roztomilým lidem, kteří tento příběh inspirovali…

Velké poděkování patří Beth Nielsenové Chapmanové, vynikající zpěvačce a písničkářce, za laskavé svolení použít v něm slova z její písně Obloha v prosinci. Jestli ještě její písničky neznáte, pak vám doporučuji navštívit její webovou stránku, abyste se seznámili s jejími úžasnými díly: http://bethnielsenchapman.com.

Srdečně děkuji Paulu Fentonovi, že si vyšetřil tolik ze svého vzácného času, aby mi vysvětlil otázky a problémy, jimž čelí anesteziologové při práci v rozvojovém světě. Sám působil v Africe a vyvinul Univerzální anesteziologický přístroj, který dnes firma Gradian Health Systems distribuuje do celého světa. Paul se tak stal hlavní inspirací pro tuto knihu. Pro další informace o společnosti Gradian a Univerzálním anesteziologickém přístroji navštivte, prosím, http://www.gradianhealth.org.

Děkuji také americké části mojí rodiny – Thompsonovým (Johnovi a Carol, Rupertovi, Lauře a Maye), Hochmanovým (Juliet, Stevovi, Nate a Thomasovi) a Somolovým (Jessice, Markovi, Charlotte a Emmě) – za úžasné a nezapomenutelné dovolené na Zlatém jezeře v zimě i v létě. A zvlášť děkuji Juliet Thompsonové-Hochmanové, že mi dělala americkou jazykovou konzultantku.

Samozřejmě také merci beaucoup Oliveru Rhodesovi, Emily Rustonové, Claire Bordové, Kim Nashové, Lorelle Belliové a Debbie Brunettinové z týmu nakladatelství Bookouture za všechnu jejich pomoc a podporu.

S láskou také děkuji svým přátelům a rodině – obzvlášť Rupertovi, Jamesovi a Alastairovi, kteří mě podporovali a povzbuzovali při mém psaní – a s nimiž jsou Vánoce teprve Vánocemi.

Obloha v prosinci

musí pokaždé ztratit svou víru v listí

i v sen o jaru uvnitř stromů.

Jak ztěžkne srdce prázdnotou,

jak lehké je, když přetéká.

Někdy musím věřit i tomu, co nevím,

někdy musím věřit i tomu, co sama nevím.

Beth Nielsenová-Chapmanová

Kapitola 1

Zdobte domy

Zdobte domy, zdobte síně,

fa la la la la, la la la la.

Dítě spinká matce v klíně,

fa la la la la, la la la la.

Byl poslední pátek v listopadu a my jsme seděli u stolu v kuchyni u Rose po poslední schůzce knižního klubu za letošní rok. Všichni ostatní už byli pryč. Odešli domů za rodinami a mohli se těšit na rušné víkendové dny. Jen já jsem se ještě zdržovala v přívětivém teple a světle Rosiny kuchyně a při sbírání skleniček a talířů předstírala, jak jsem užitečná, abych ještě nemusela odejít a otevřít dveře od svého potemnělého domu. Věděla jsem, jak mi jeho prázdnota okamžitě zahltí uši. Chtěla jsem se vyhnout smutnému tichu místností, za jejichž zavřenými dveřmi žil pouze můj žal. Nechávala jsem ho tam tiše tlít, dokud neztratí většinu ze své radioaktivní síly, abych ho dokázala bezpečně zvládnout. Jen jsem byla zvědavá, jak dlouho ten poločas rozpadu bude trvat.

Zpoza dveří vystrčil hlavu Rosin manžel Max. „Už můžu? Je to tu bezpečné?“ Na celý večer byl vykázán do své pracovny, protože knižní klub byl výhradně holčičí záležitostí. Teď si přišel nárokovat svou odměnu v podobě zbytků z nádobí, zaplňujícího kuchyňský stůl. Přišel blíž a objal mě. „Tak jakpak se má moje nejoblíbenější yankeeská zrzka? A zbyl aspoň kousek toho tvého slaného koláče, Evie? Mmm, to je dobrota,“ povzdychl si, když si ukousl. „Skvělý jako vždycky.“

„To jo,“ přikývla Rose, ulomila si taky kousek z okraje posledního zbylého dílku a vychutnávala si bohatou směs sýru Comté a uzené slaniny. „Mám sice ten tvůj recept, ale nikdy nechutná tak dobře, jako když ho upečeš ty. Nevím, čím to je, asi to je to francouzsko-irsko-americké je ne sais quoi – cosi. “

S obřadným obloučkem pozvedla skleničku. „Santé! Nebo bych měla spíš radši říct po irsku Slainte?“

Dolila mi do sklenky ještě trochu vína, pak si cmrndla zbytek do své a zvedla ji proti světlu, až zajiskřila jemně rubínovou září. Zatvářila se zamyšleně. „Kdy začneš přemýšlet, že by ses zase pustila do práce, Evie? Víš, takhle jenom marníš svůj talent. Musí být spousta restaurací, která by po tobě hned chňapla. Nebo bys možná mohla zkusit psát a připravit pár článků pro některý z těch magazínů o vaření?“

„Netlač na ni, Rose.“ Max se natáhl a poplácal mě po paži. „Všechno má svůj čas, zvlášť po tom všem, čím si za poslední rok prošla.“

Usmála jsem se na ně, vděčná za jeho laskavost. V poslední době většina lidí nějak přestávala být laskavá, aspoň otevřeně. Soustředili se na vlastní životy a nechali mě prostě trčet tam, kde se ten můj jaksi zadrhl.

Připadalo mi, že se dívám, jak všichni mizí za obzorem bez jediného ohlédnutí, jen já tu stojím zapomenutá a propadám se do pohyblivých písků svého žalu, jak mě stahuje dolů tíha mého vzteku.

Ani nemávám, jen jdu ke dnu.

„Slíbila jsem si, že se na to vrhnu po Novém roce. Teď už nemá smysl s ničím začínat, když už je skoro prosinec. Nějak přežiju Vánoce a pak se uvidí.“ Přestože jsem se snažila o lehký tón, musela jsem přiznat, že ta vyhlídka mě děsila. Ještě jsem vůbec nevěděla, jestli chci zůstat v Londýně, nebo se přestěhuju zpátky do Bostonu. Taková zásadní rozhodnutí vyžadují energii, a já jsem právě v sobě žádnou neměla. Doufala jsem, že to vyznělo optimističtěji, než jak jsem se doopravdy cítila, ale Rose mě dál provrtávala tím svým pronikavým pohledem. Používala ho ale pro dobro věci, aby prohlédla skrz svrchní fasádu nebo falešnou veselost až k hluboko zasuté pravdě.

„Jo, a když už mluvíme o Vánocích, co máš vůbec v plánu? Max a já bychom byli moc rádi, kdybys přijala pozvání a strávila s námi pár dní. Přísahám, že bych po tobě nechtěla vůbec nic uvařit!“

Max se zatvářil zklamaně. „No, třeba aspoň nějaký z těch tvých koláčů, kdyby ses na to cítila?“ navrhl. „O vánoční pudink jsem nikdy zrovna nestál, ale ten tvůj borůvkový mám ze všeho nejradši. Nebo jakže se jmenuje ta věc dole s jablky a karamelem?“

„Tarte tatin?“

„Jo, to je ono! Ten je vynikající!“

„Sklapni, Maxi,“ zavrčela na něj Rose varovně, aby mě ochránila. „Nebude muset vařit ani péct vůbec nic.“

Povzdechla jsem si. Vlastně jsem o Vánocích nechtěla přemýšlet vůbec. Děsily mě vzpomínky na loňský rok. Jak jsem přišla zrovna na Štědrý den z nemocnice zpátky do domu, plného rozbitých snů, jak se Will nedokázal přimět pohlédnout na stíny bolesti a žalu, vyryté do mojí tváře, když mi přinesl můj malý kufřík a opatrně ho položil na postel. Našlapoval opatrně, jako bychom se při jakémkoliv náhlém pohybu měli oba rozletět na tisíc kousků. Tiše za sebou zavřel dveře a nechal mě tam, ať si vybalím. Když se pak na mě o hodinu později přišel podívat, ještě pořád jsem tam seděla a kufřík ležel nevypakovaný vedle mě.

Tehdy jsem se na něj ještě nezlobila, byla jsem jen omráčená a šokovaná zármutkem.

Vztek přišel až později.

„To je vážně moc milé. Ale já prostě nevím… pořád se rozmýšlím, jestli bych spíš neměla odjet zpátky do Států. I když to vypadá vlastně dost zbaběle, takhle utíkat.“

Popravdě řečeno, tím důvodem, proč jsem se ještě pořád rozmýšlela, byl fakt, že bych nedokázala čelit odhodlané veselosti své matky a její snaze zapojit mě do dětské charity, které se teď věnovala. Což byl její typický způsob, jak se s věcmi vyrovnat. Vždycky byla žena činu, dost silná na to, aby se ke všemu postavila čelem a našla způsob, jak překonat problémy. Nedokázala by pochopit, proč toho nejsem schopná taky.

To, a k tomu ještě fakt, že moje sestra Tess byla v sedmém měsíci těhotenství. Přesně ve stejném období, jako jsem byla o loňských Vánocích já. Nikdo z nás to sice nevyslovil, ale já jsem věděla, že všichni jenom tají dech a v duchu se modlí, aby to její miminko zvládlo, i když vlastně neexistoval žádný rozumný důvod, proč by to tak nemělo být.

Jenže taky neexistoval žádný rozumný důvod, proč přestalo tlouct srdce mému miminku. To se prostě stává, říkali mi…

Snažila jsem se vykouzlit na tváři úsměv pro Rose a Maxe za jejich pozvání. „Já nevím. Jenom, že teď, když má ten svůj nový televizní pořad, tak budu vidět Willův obličej prostě všude.“ Minulý týden jsem se musela otočit na podpatku v supermarketu, když jsem tam narazila na výtisk Radio Times.

Časopis vytruboval do světa Příjemné prosincové papání s Willem Brookem, a z titulní stránky se na mě smála jeho tvář. Zaplavila mě vlna protichůdných pocitů, až jsem z toho vrazila vozíkem do hromady vyskládaných svátečních plechovek (už teď!) s dánskými máslovými sušenkami, které se s rachotem rozsypaly po podlaze, a jejich křehký obsah se nepochybně proměnil v hromádku drobečků. Ještě teď se cítím provinile, že jsem je tam nechala. Vypotácela jsem se z obchodu a celá roztřesená jsem se šla posadit do auta. Ruce se mi klepaly, ještě když jsem se pokoušela zastrčit klíčky do zapalování.

Rose mě s výrazem něžné starostlivosti vzala za ruku. Ach ach, asi se něco děje, Rose obvykle nepatřila k sentimentálním typům. Objala jsem se rukama kolem ramen.

„Evie, nevím, jestli jsi už viděla tohle?“ vytáhla bulvární časopis zpod hromádky těch lepších. Zavrtěla jsem hlavou. „Myslím, že ne. No, řekla bych, že bude lepší, když to uvidíš dřív, než ti to někdo řekne.“ Nalistovala na článek přes dvě stránky, odkud se na mě opět smál Willův obličej. WILL JDE NA TO! vykřikoval titulek. „VIP kuchař Will Brooke vypráví o své tragické ztrátě i o nových začátcích. Právě zahajuje seriál pořadů o vaření na svátky!“

Rose se posadila a nechala mě, ať si prolétnu článek a strávím, co se v něm píše. Byly tam hlavně jeho fotky v kuchařské zástěře, jak třímá porcovací nůž a předvádí pekáč s kouřícím nákypem – recept od mojí babičky, jak jsem si všimla, dokonce i s mojí brusinkovou glazurou, která, i když to říkám sama, vypadala velice lákavě. Jenže poslední fotka už nebyla tak naaranžovaná. Byl to poněkud rozmazaný obrázek pořízený někde na ulici, kde držel kolem ramen hezkou blondýnku. „Něco se tu vaří! Odhalili jsme Willovu tajemnou přítelkyni! Je to Stephanie Wallisová, asistentka jeho nového pořadu.“

Když jsem uviděla fotku a přečetla si text pod ní, žaludek se mi sevřel do tuhého uzlu. Stálo tam totiž: „Statečný Will se snaží překonat nedávnou tragédii, kdy přišel o dítě, a dál už se chce soustředit jen na svou budoucnost. A jak správně říká, show must go on[1]!“

1 Hra musí pokračovat. Poznámka redaktora.

S pocitem na zvracení jsem zavřela časopis a velice opatrně jsem ho položila před sebe na stůl. Rose s Maxem seděli na protějších stranách a bedlivě mě sledovali. Pak mi Rose znovu položila ruku na rameno. Její dotek mě probral. Otočila jsem se, abych se na ni podívala, a snažila se vyloudit posměšný výraz nad tím hloupým článkem v podřadném časopisu. Jenže můj obličej vůbec neposlouchal, co jsem od něj chtěla, a dělal si, co chtěl sám. Zkřivil se a svraštil, a když jsem začala nekontrolovatelně vzlykat, Rose si mě přitáhla k sobě a objala. „No konečně,“ podotkla věcně, „už jsem si říkala, jestli vůbec někdy budeš brečet.“

Byla to pravda, tohle bylo poprvé, co jsem se za hrozně, hrozně dlouho rozplakala. Myslím, že jsem se moc dobře naučila maskovat své skutečné pocity, ale tato situace mě zastihla nepřipravenou. Takže to chvíli trvalo, než jsem se zase dala dohromady a byla schopná vzít si papírový kapesník, který mi Max podal, abych se vysmrkala. Podívala jsem se na Rose a viděla, že i ona má oči plné slz.

Věděla, co prožívám, protože byla u toho, u celého toho strašného martyria. Tohle muselo vyvolat bolestné vzpomínky i u ní. Právě jí jsem tehdy volala, když jsem byla v nemocnici. Will byl totiž zrovna v Manchesteru a měl plné ruce práce s přípravou dalšího dílu pořadu Na značky, připravit, vařit!, který, jak věřil, měl dál vést k větším a lepším věcem. Nepopírám, že to byla i moje vlastní chyba. Řekla jsem mu, ať zpátky nespěchá. Koneckonců, tehdy nebylo nic, co by mohl udělat. Srdíčko netlouklo, miminko nežilo. A v nemocnici mi řekli, že to tak nechají ještě den nebo dva, a teprve pak mi vyvolají porod. Mohla jsem jít domů a pár dní se snažit se s tím sžít, nebyl žádný spěch. Takže když jsem mu to řekla, Will odpověděl: „Jestli jsi si absolutně jistá, tak fajn, Evie. Zítra večer budu doma tak jako tak. A když tam teda teď s tebou zatím může být Rose…“ Jak mohl někdo z nás dvou vědět, že mi hned v tu noc spontánně začnou kontrakce, a že on už nestihne chytit vlak ani dojet autem? Takže v době, kdy dorazil do nemocnice, už mohl pouze pochovat naše miminko, jen jednou jedinkrát, a pak mě odvézt domů. Zpátky do domu, který byl stejně smutný a prázdný jako já.

„Je mi to tak líto, Evie,“ řekla Rose.

„To nic, to je v pořádku. Bylo dobře, že jsi mi ten článek ukázala. Je pro mě lepší, když vím, co se děje. Ale víš, já prostě jenom nevím, jestli to zvládnu.“ Začala jsem znovu brečet a utírat si oči promočeným papírovým kapesníkem. „Musím někam vypadnout. Nemůžu tady zůstat s tím vším okolo,“ máchla jsem rukou směrem k časopisu, „ale domů do Ameriky jet nemůžu taky. Nejradši bych celé Vánoce zrušila a zalezla si někam do jeskyně, abych byla sama. Já prostě nechci koukat na všechnu tu zábavu. Je to od vás vážně strašně milé, že mě zvete na Vánoce, ale já bych vám je všem zkazila. Museli byste chodit kolem mě po špičkách, aby mě zase něco nerozhodilo. Musím někam vypadnout. Jenže vlastně nemám kam jít.“ Hlas se mi zatřásl strachem a zoufalstvím, a taky vztekem na Willa a jeho tajemnou přítelkyni, a – jo, dobře, dobře, přiznávám – taky sebelítostí.

Rose a Max si vyměnili pohledy a on přikývl. „Něco takového jsme si mysleli.“ Rose mě znovu poplácala po paži. „Takže jsme vymysleli náhradní plán B. Že bys odjela a strávila Vánoce v domě ve Francii. Mohla bys vypadnout, úplně tam vypnout a dopřát si čas a prostor na zklidnění. Není tam nakonec ani tak dlouhá cesta, takže bys tam nemusela trčet, kdyby sis to rozmyslela a nakonec chtěla přijet zpět do Londýna strávit Vánoce s námi. Ale mohla bys takhle utéct před tím mediálním cirkusem, co tady propukne. A sama víš, jak máš ráda francouzskou kuchyni. Kdo ví, třeba by ti to udělalo tak dobře, že by ses pak chtěla vrátit ke svým zájmům. Možná, že by sis tam mohla připravit pár nových článků.“

Zavrtěla jsem hlavou. Vaření pro mě úplně ztratilo kouzlo a zrovna teď jsem neměla ani nejmenší pomyšlení na to, že bych chtěla v přímém přenosu sledovat kolaps své kariéry. Nemluvě o celém zbytku života.

Max mě poplácal i po druhé ruce. „Nemusíš se ale do ničeho nutit, Evie. Prostě si jen dopřej na nějaký čas volno. Můžeš se tam placatit s pár láhvemi místního vína a třeba občas nějakým tím koláčem.“ Max natáhl ruku pro zbytek z posledního dílku a pohyb zakončil obdivným zasalutováním. „Využij toho pro dobití baterek. Z odstupu věci vždycky vypadají jinak. A když nic jiného, aspoň bys unikla před nákupním šílenstvím a vánoční muzikou, co všude hrají. Prostě před vším tím otravným konzumem a hlavně naprosto otřesným počasím, co nás tady ničí. Když nad tím tak uvažuju, tak to vlastně zní docela lákavě. Možná bych jel s tebou.“ Zabořil zuby do kousku kůrky, těsto se rozdrolilo, až mu zlatavé drobky spadly vpředu na košili.

„Jen přes moji mrtvolu, Maxi Morgane!“ vyštěkla Rose. „Já sice chápu, že bys byl mnohem radši ve Francii se svou oblíbenou Američankou než tady v pochmurném Londýně s vystresovanou semetrikou, co máš za manželku, a s vlastními dětmi, které se s tebou budou neustále dohadovat o tom, na jaké filmy v telce se chtějí dívat, ale zůstaneš pěkně tady.“

„Ach jo, no když to stavíš takhle… A tobě teda taky moc, moc krásné Vánoce, drahoušku!“ Max ji láskyplně políbil do vlasů a vstal, aby odnesl teď už úplně prázdnou formu od koláče do dřezu.

Seděla jsem a přemýšlela. Teprve teď mi pomalu docházela Rosina nabídka. Opravdu zněla docela lákavě. A únik by byl vážně dobré řešení pro moje trápení. Znovu jsem se podívala na bulvární plátek. Vlastně… „Kdy bych mohla odjet?“

Rose sledovala směr mého pohledu a zářivě se na mě usmála. „Prosím tě, kdykoliv budeš chtít! Dům je beztak prázdný, je tvůj na tak dlouho, jak budeš chtít.“

Otřela jsem si opadanou řasenku pod očima a ještě jednou se důkladně vysmrkala. „Mohla bych jet třeba už příští týden? Že bych si naplánovala strávit tam celý prosinec?“

„Ale samozřejmě, že můžeš, drahoušku… a neuvidíš ani jednu Slavnostní hostinu!“

Zmohla jsem se na vodnatě slabý úsměv a znovu vzala časopis do ruky. Ach, no aspoň že se o mně vůbec zmínil. Přečetla jsem nahlas: „Will a jeho bývalá manželka před pěti lety společně otevřeli vysoce úspěšné Bistro Brookeových, ale v loňském roce podnik prodali, aby se Will mohl víc soustředit na svou kariéru. ‚Moje žena Evie byla tím větrem, co mi dával křídla,‘ vysvětluje Will, ‚jenže jsme se bohužel rozešli.‘“ Povzdychla jsem si a doufala, že se dočkám soucitu. Jako bych ji neznala!

Rose se jen opovržlivě rozchechtala. „Jo? A smím se zeptat, odkdypak se ten vítr pod křídly proměnil v rohožku pod jeho nohama? Ne, vážně, Evie, to ty jsi byla vždycky z vás dvou ten skutečný talent, a Will to dobře ví. Dávám mu tak rok. Však on si brzo uvědomí, jak potřebuje tebe i tvoje recepty. Hned, jak pomine to okouzlení. A já doufám, že tou dobou si to už uvědomíš i ty sama a budeš zase stát v kuchyni. A že získáš takové uznání, jaké si zasloužíš. A on pak bude litovat.“ Její výraz zlaskavěl, když viděla, že jsem si znovu začala utírat slzy. „Ale no tak, miláčku, prostě jenom potřebuješ trochu víc času, to je celé. V životě se může přihodit ledacos, chápeš? Samozřejmě, že jsi teď zničená a ublížená, a kdo by taky nebyl? Ale přísahám, že to všechno zvládneš, a až to budeš mít za sebou, budeš silnější než dřív. Jsem opravdu moc ráda, že pojedeš do Francie. Bude to pro tebe perfektní oraz, a taky šance podívat se z nové perspektivy na to, co bys chtěla dělat dál.“

Přikývla jsem. „Máš pravdu. A víš co? Je určitě pravda, že v životě může přijít sakra cokoliv, ale minimálně tenhle rok si pohlídám, aby nepřišly Vánoce. Aspoň teda ne pro mě. A za to jsem vám dvěma doopravdy moc vděčná.“

„Víš jistě, že to zvládneš?“ zeptala se mě pak Rose, když mě doprovodila ven a loučily jsme se na zápraží. Objala mě. „Když nebudeš chtít být sama v domě, okamžitě přijeď.“

„Jsem v pohodě. Mám před sebou nabitý víkend. Jedu totiž do Francie, jestli to teda nevíš, a tak si musím důkladně zapakovat. A vůbec, nedělej si starosti. Zjistila jsem, že když je všechno špatně, pořád je tu ještě Terapie!“

Rose a já jsme se shodly, že Terapie láskou je náš úplně nejoblíbenější film všech dob. Minimálně zatím. Vyhradily jsme si totiž právo někdy v budoucnosti jej nahradit, přesně tak, jak předtím Terapie nahradila Hříšný tanec (Rosina dlouhodobá volba) a Nějak se to komplikuje (to byl zase můj výběr, a to rovným dílem kvůli scéně se sýrovo-šunkovými sendviči croque-monsieur a další s Alekem Baldwinem a webkamerou). Ale Terapie, jak jsme film rády nazývaly, byl momentálně náš nejoblíbenější ze tří následujících důvodů:

1. Bradley Cooper je úžasný.

2. Obě hlavní postavy byly bez sebe žalem a vztekem a stejně jako u mě i jejich rozpoložení působilo normálněji a racionálněji než takzvaný zdravý rozum všech ostatních na světě.

3. Bradley Cooper je úžasný.

Mám však podezření, že v Rosině případě platí pouze body 1 a 3.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

Obloha v prosinci

Kapitola 1