Přeložili:

LUDMILA A TOMÁŠ HAVLÍKOVI

Lauren Weisberger: Bez pravidel

Vydání první

Copyright © 2016 Lauren Weisberger

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2058. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Singles Game vydaného

nakladatelstvím Simon & Schuster, New York v roce 2016

Český překlad © 2016 Ludmila a Tomáš Havlíkovi

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Stanislava Moravcová

Ilustrace na přebalu © 2016 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2016 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0503-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0504-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Lauren Weisberger

BEZ PRAVIDEL

Pro Sydney, Emmu, Saddie a Jacka.

Mám vás všechny moc ráda

1

Nejen samé jahody se smetanou

WIMBLEDON

ČERVEN 2015

Jak často zažijete, aby vám dáma ve středním věku, oblečená do sytě červeného polyesterového kostýmku a s vlasy upravenými do hladkého drdolu, zavelela, že si máte vykasat sukni? Rozhodně ne každý den. Hlas téhle dámy zněl úsečně, britsky, věcně.

Charlie zaletěla pohledem ke své trenérce Marcy, zvedla lem bílé skládané sukénky a čekala.

„Výš, prosím.“

„Ujišťuju vás, madam, že je tam všechno v pořádku,“ řekla Charlie co nejzdvořileji.

Žena přimhouřila ocelové oči do tenké škvírky, ale nepronesla ani slovo.

„Až nahoru, Charlie,“ přikázala jí Marcy stroze, ale bylo zřejmé, že se snaží potlačit smích.

Charlie zvedla sukni až k pasu a odhalila bílé šortky z lycry, které měla oblečené pod ní. „Spodní kalhotky nemám, ale ty šortky jsou dvojité, uvnitř mají všité ještě elastické kraťásky. I kdybych se zpotila sebevíc, nikdo nic neuvidí.“

„Výborně, děkuju.“ Přísná činovnice si cosi zapsala do formuláře připevněného svorkou k pevné psací podložce. „A teď tričko, prosím.“

Charlie v tu chvíli proletěl hlavou nejméně tucet vtipných odpovědí. Třeba že si připadá jako u gynekologa, až na to, že k němu nechodí ve sportovním oblečení. Nebo že není žádná poběhlice, která ukazuje spodní prádlo už na první schůzce. Zůstala však zticha. Tihle lidé z Wimbledonu se k ní i k členům jejího doprovodu chovali nesmírně vstřícně a zdvořile, ale nikdo by je rozhodně nemohl obvinit, že mají smysl pro humor.

Zvedla tedy tričko tak vysoko, že jí zakrylo skoro celý obličej. „Ta sportovní podprsenka je ze stejného materiálu. Za všech okolností naprosto neprůhledná.“

„Ano, to vidím,“ zamumlala dáma. „Ale tady nahoře i dole po obvodu je barevný proužek.“

„Ten pružný lem? Je světlounce šedivý. Připadá mi, že se to snad ani nedá považovat za barvu,“ poznamenala Marcy. Vyslovila to klidným hlasem, ale zazněl z něj lehce podrážděný podtón.

„Ano, ale musím ho změřit,“ prohlásila činovnice ve stejnokroji, vytáhla z malé ledvinky u pasu žlutý krejčovský metr a ovinula ho mladé tenistce kolem hrudníku.

„Už je to všechno?“ zeptala se strohé dámy Marcy. Tentokrát se však už své podráždění nijak nesnažila skrývat.

„Skoro. Slečno, ten kšilt, potítka i ponožky jsou v pořádku. Je tu jenom jediný problém,“ pronesla žena a pevně stiskla rty. „Boty.“

„Co je s botami?“ zeptala se Charlie. Firma Nike představovala bezpečnou, naprosto nezpochybnitelnou záruku, že její tenisky odpovídají všem wimbledonským pravidlům. Běžně nosila barevné tenisové oblečení, ale tentokrát je vyměnila za bílé. Ne smetanové, ne v tónu slonové kosti, nic takového. Prostě sněhobílé. Ze stejně bílé kůže byly ušité i boty. A v nich bílé tkaničky. Všechno bílé, bílé, bílé.

„Vaše boty. Podrážka je skoro celá růžová. To odporuje pravidlům.“

„Odporuje pravidlům?“ zeptala se Marcy nevěřícným tónem. „Po stranách, vzadu i nahoře jsou čistě bílé. Tkaničky taky. Přesně podle pravidel. Logo Nike je dokonce ještě menší, než se připouští. Přece nemůžete mít problém s podrážkami!“

„Tak velká barevná plocha je bohužel nepřípustná. Dokonce i na podrážkách. Pro ně taky platí pravidlo proužku širokého nanejvýš jeden centimetr.“

Charlie se vyděšeně otočila k Marcy, která mezitím prudce zvedla ruku. „Co bychom tedy měly udělat? Co navrhujete, madam? Tahle slečna má za necelých deset minut nastoupit na centrální dvorec. Chcete mi snad říct, že má hrát bosa?“

„Samozřejmě že musí hrát obutá, ale tyhle boty si vzít nemůže, protože odporují pravidlům.“

„Děkuju za vysvětlení,“ vyštěkla Marcy. „Nějak to zařídíme,“ dodala, chytila Charlie za zápěstí a chvatně s ní zamířila k jedné ze soukromých tréninkových místností v zadním traktu šaten.

Při pohledu na zdeptanou Marcy si Charlie připadala jako cestující v letadle zmítaném turbulencemi. Tam člověk upíná oči na letušky v naději, že ho nějak uklidní, a když zjistí, že propadají panice, udělá se mu zle od žaludku. Marcy se ujala Charlie jako patnáctileté dívky, potom co její otec a trenér v jedné osobě usoudil, že už svou stále úspěšnější dceru nemůže naučit ničemu novému. Pro Marcy se tehdy rozhodl kvůli jejím schopnostem, ale důležitou roli sehrál i fakt, že je žena. Charliina matka totiž zemřela jen pár let před tím na rakovinu prsu.

„Počkej tady. Zatím se trochu protáhni, sněz banán a pusť ty boty z hlavy. Soustřeď se jen na to, jak tu Athertonovou bod po bodu rozklížíš. Za chvilku jsem zpátky.“

Charlie byla tak nervózní, že nevydržela sedět, a tak začala rázovat po místnosti a snažila se protáhnout si lýtka. Že by jí už tuhly svaly? Ne, to není možné. V tu chvíli nahlédla do místnosti Karina Geigerová, čtvrtá nasazená hráčka s postavou připomínající objemnou lednici, která si získala nešťastnou, ale většinou láskyplně míněnou přezdívku Německá obryně.

„Hraješ na centrálním, je to tak?“ zeptala se.

Charlie přikývla.

„To je blázinec,“ ulevila si Karina halasně se silným německým přízvukem. „V královský lóži sedí princ William a princ Harry. S Camillou, což je zvláštní, protože se podle mě nesnášejí a princ Charles ani princezna Kate tu dneska nejsou.“

„Vážně?“ podivila se Charlie, ačkoliv to už věděla. Jako kdyby ji už tak dost neničil fakt, že bude poprvé v kariéře hrát na wimbledonském centrálním dvorci, musí se ještě ke všemu utkat v dvouhře s jedinou nasazenou britskou hráčkou. Alice Athertonová sice zaujímala ve světovém žebříčku třiapadesáté místo, ale byla mladá a všichni na ni pohlíželi jako na obrovskou britskou naději, takže jí bude celá země držet palce, aby Charlie rozdrtila.

„Ano. Je tu i David Beckham, ale ten chodí na všechny zápasy, takže na tom není nic mimořádnýho. A taky jeden z Beatles. Který z nich je ještě naživu? Nějak si to nemůžu zapamatovat. Jo a slyšela jsem Natalii, jak říkala, že zahlídla –“

„Karino, promiň, ale ještě se tady protahuju. Přeju ti dneska hodně štěstí, jo?“ Charlie nechtěla být nezdvořilá, zvlášť vůči jedné z mála příjemných žen na okruhu, ale měla pocit, že nedokáže poslouchat její řečnění už ani o vteřinu déle.

„Ja, jasně. Taky ti přeju hodně štěstí.“

Karina se otočila k odchodu a ustoupila z cesty Marcy, která se objevila ve dveřích s obrovskou cestovní kabelou plnou sněhobílých tenisových bot. „Rychle,“ zavelela a vytáhla první pár. „Tohle jsou jako zázrakem na šířku desítky. Zkus si je.“

Charlie se svezla na podlahu tak zprudka, že ji její černý cop bolestivě švihl do tváře, a vzala do ruky levou botu. „Ale jsou to adidasky, Marcy,“ upozornila trenérku.

„Teď mě ani trochu nezajímá, jak se bude lidem z Nike líbit, že nastoupíš na kurt v adidaskách. Příště ti můžou dodat boty, co odpovídají pravidlům, a nikdo z nás si kvůli tomu nebude muset dělat těžkou hlavu. Ale teď si obuješ to, co je pro tebe nejlepší.“

Charlie vstala a zkusmo udělala nejistý krok.

„Obuj si i tu druhou.“

„Ne, jsou moc velký. Vyzouvá se mi pata.“

„Další!“ vyštěkla Marcy a podala své svěřenkyni další botu značky Adidas.

Tentokrát si Charlie nazula pravou botu a zavrtěla hlavou. „Tahle je mi zase těsná. A bolí mě v ní ten zarudlý otlačený prst. Třeba bysme na něj mohli nalepit náplast a pokusit se…“

„V žádným případě. Zkus tyhle,“ řekla Marcy, rozvázala tkaničky tenisek K-Swiss a položila je Charlie k nohám. „Třeba ti padnou.“

Do levé boty vklouzla docela snadno a zjistila, že je to přesně její velikost. S pocitem naděje si obula i pravou botu a zavázala tkaničku. Byly sice ošklivé a působily mohutně, ale padly jí jako ulité.

„Tyhle mi jsou akorát,“ řekla Charlie, ačkoliv měla dojem, že si právě obula škvárobetonové tvárnice. Několikrát vyskočila, udělala pár rychlých kroků a bleskově se otočila doleva. „Ale mám pocit, jako bych měla na nohou cihly. Jsou strašně těžký.“

Marcy znovu sáhla do kabely a chystala se z ní vylovit poslední pár, ale v tu chvíli se ze stropních amplionů ozvalo hlášení: „Prosíme o pozornost. Alice Athertonová a Charlotte Silverová, ohlaste se prosím u stolu turnajového výboru, odkud budete uvedeny na kurt. Váš zápas začíná za tři minuty.“

Marcy si klekla před Charlie a stiskla jí špičku boty. „Každopádně tam máš dost místa. Není to příliš, že ne? Budou ti vyhovovat?“

Charlie znovu párkrát povyskočila. Nemohla popřít, že boty jsou příliš těžké, ale ze všech tří párů, které si obula, byly rozhodně nejlepší. Na okamžik zaváhala, jestli by si neměla ještě vyzkoušet i ty poslední, jenomže pak zvedla hlavu a spatřila svou soupeřku celou v bílém, jak prochází kolem dveří soukromé tréninkové místnosti a míří ke stolu turnajového výboru. Byl nejvyšší čas vyrazit.

„Půjde to,“ odpověděla Charlie mnohem jistěji, než jak se cítila. Musí mi vyhovovat, řekla si v duchu, protože jí nic jiného nezbývalo.

„Hodná holka,“ pochválila ji Marcy a po obličeji se jí okamžitě rozlil výraz plný úlevy. „Pojďme.“

Marcy si pověsila na rameno Charliin obrovský batoh s raketami a vyšla ze dveří. „Pamatuj si: jakmile to bude jen trochu možný, využívej topspin. Alice má s vysokýma míčema problémy. Vsaď na svou výšku a přinuť ji vybírat vysoký míče, zvlášť bekhendem. Když budeš postupovat zvolna, vytrvale a neodbytně, pak nad ní vyhraješ. Nemusíš ani vyvíjet bůhvíjakou sílu nebo rychlost. Radši se šetři na další zápasy, rozumíš?“

Charlie přikývla. Jak se blížily ke stolu turnajového výboru, začínala mít dojem, že cítí napětí v lýtkách. Netlačí ji náhodou pravá bota na patě? Měla si pro jistotu nalepit na obě paty náplasti.

„Asi bych si měla vyzkoušet ty poslední –“

„Charlotte?“ uslyšela ženský hlas. Jiná wimbledonská činovnice v purpurovém polyesterovém kostýmku ji vzala za loket a odvedla ke stolu vzdálenému pouhých deset kroků. „Jenom se tady podepište a… děkuju vám. Pane Poole, obě dámy jsou připravené odebrat se v doprovodu na centrální dvorec.“

Charlie a její soupeřka se na okamžik střetly pohledem a krátce přikývly. Vlastně přikývly jen náznakem. Zatím se spolu utkaly pouze jednou, před dvěma lety, v prvním kole turnaje v Indian Wellsu, a tehdy Charlie vyhrála 6:2, 6:2.

Celá skupinka – Charlie, Marcy, Alice a její trenér – pak vykročila za panem Poolem a prošla s ním tunelem vedoucím k nejproslavenějšímu kurtu na světě. Po obou stranách visely obrovské lesklé černobílé fotografie tenisových legend, které odešly z centrálního dvorce s vítěznými vavříny. Serena Williamsová, Pete Sampras, Roger Federer, Maria Šarapovová a Andy Murray svírali v rukou svou trofej, líbali ji, zvedali tenisové rakety vysoko do vzduchu, mávali zaťatou pěstí. Sálalo z nich nadšení. Samí vítězové. Ti všichni lemovali cestu ke dveřím, které teď měly uvést obě mladé ženy a jejich doprovod na centrální dvorec, do samého středu dění.

Marcy pevně stiskla Charliinu paži a vrátila svou svěřenkyni do přítomnosti. Charlie si od ní vzala objemný batoh se svým vybavením a pověsila si ho na rameno, jako by vůbec nic nevážil, přestože v něm měla uložených šest raket, omotávku na rukojeť rakety se speciální povrchovou úpravou, dvě lahve vody Evian, jednu lahev ochuceného nápoje Gatorade, dvě soupravy náhradního oblečení, naprosto totožné s tím, jaké měla právě na sobě, ponožky, potítka, bandáže na rameno a na koleno, náplasti, iPod, sluchátka, dva další kšilty proti slunci, oční kapky, banán, balíček vitaminu C a jednu matčinu fotografii, která s ní putovala na každý trénink i na všechny turnaje, zatavená do laminovací fólie a trvale ukrytá v postranní kapsičce se zipem.

Marcy a Alicin trenér se posadili do lóže vyhrazené pro hráče a jejich doprovod. Obě tenistky vstoupily na kurt současně, ale diváci hlasitě uvítali domácí hráčku, protože Alice Athertonová byla samozřejmě jejich favoritkou. Pro Charlie však nehrálo roli, koho publikum vítá vřeleji, protože se jí srdce rozbušilo úplně stejně jako před každým zápasem – důležitým i úplně bezvýznamným. Tentokrát ještě navíc cítila, jak jí celou hruď zaplavuje zvláštní vlna, v níž se mísila bodavá bolest, nervozita a vzrušení. Byla tak intenzivní, až měla Charlie strach, že se jí zvedne žaludek. Centrální dvorec ve Wimbledonu! Odvážila se bleskově zvednout oči k tribunám. Jenom na okamžik, aby nasála celkovou atmosféru. Všude kolem viděla davy dobře oblečených stojících lidí, kteří zdvořile tleskali. Proslulé koktejly s likérem Pimm’s. Jahody se šlehačkou. Kostýmky a obleky v pastelových barvách. Nebyla ve Wimbledonu poprvé, předtím tu zažila už pět úchvatných startů, ale tohle byl centrální dvorec.

Snažila se soustředit, ale ta dvě slova jí stále zněla v hlavě jako ozvěna. Po příchodu na kurt Charlie pokaždé postupovala podle zažitého rituálu: došla k vyhrazené židli, postavila na zem batoh se svými věcmi, pečlivě srovnala lahve s vodou, navlékla si potítka a upravila kšilt. Udělala to i tentokrát, ve stejném pořadí jako jindy, ale vůbec se nemohla soustředit. Vnímala každou drobnost, kterou by správně vůbec vnímat neměla. Moderátorku, jež stále opakovala jméno její soupeřky do kamery. Hlasatele, který představoval hlavního rozhodčího. A především nezvyklou rychlost, s níž její nohy v ponožkách vklouzly do cizích bot, což se jí s její vlastní obuví ještě nikdy nestalo. Byla už natolik zkušená, aby věděla, že žádná z těchto věcí nevěstí nic dobrého – pokud totiž člověk nedokáže před zápasem kontrolovat své myšlenky, většinou to končí fiaskem – ale prostě nedokázala všechny ty nechtěné vjemy potlačit.

Když se pak se svou soupeřkou krátce rozehrávala, měla dojem, jako by ji obklopovala mlha. Bezmyšlenkovitě zareagovala na několik Aliciných bekhendů a forhendů a následně i na pár vysokých míčů a volejů. Potom obě hráčky zamířily na opačné strany, aby si vyzkoušely podání. Alice působila klidně a uvolněně, její štíhlé nohy se ladně pohybovaly po hřišti a její úzká chlapecká hruď se bez sebemenší známky námahy otáčela za míčkem. Charlie si při pohledu na ni připadala jako strnulá. Přestože jí nové boty technicky vzato padly, bolela ji v nich klenba chodidel a začínala se jí odírat pravá pata. Znovu a znovu se usilovně snažila vrátit do přítomnosti a probudit v sobě ten starý známý pocit vzrušení, který ji zaplavoval pokaždé, když nasměrovala míč přesně tam, kam chtěla. A pak už najednou hrály. Při losování mincí Charlie neuspěla a její soupeřka udeřila zpoza základní čáry do míče. Losovalo se pomocí mince, je to tak? Ano. Aspoň si to myslela. Ale proč si to nemohla vybavit? Propána! Míč jí proletěl kolem levého ramene jako střela. Vůbec na nic se nezmohla, ani se ho nedotkla. Eso. První bod pro Alici. Tribuny šílely nadšením, nakolik jim to britská etiketa povolovala.

Alice Athertonová potřebovala pouhé čtyři minuty a třicet sekund k získání prvního gemu. Charlie se musela spokojit s jediným bodem, a to jenom díky dvojchybě své soupeřky. Soustřeď se! křičela na sebe v duchu. Jestli se nedáš dohromady, skončí celý tenhle zápas dřív, než si to vůbec stačíš uvědomit! Chceš snad vyletět z centrálního dvorce, aniž by ses vůbec o něco pokusila? To by udělal jen zkrachovanec. Zkrachovanec! Zkrachovanec! Zkrachovanec!

Tato hněvivá samomluva nakonec pomohla. Charlie udržela své podání, kdežto Alice ho na rozdíl od ní ztratila. Za stavu 2:1 se konečně začala uklidňovat. Prudká vlna adrenalinu, která ji zaplavila před zápasem a způsobila jí nevolnost, teď ztratila na síle a naopak jí pomáhala udržet se ve stavu, kdy už necítila žádné podráždění kvůli ponožkám, jež příliš hladce zajely do nezvyklých bot, nevnímala známé tváře v královské lóži a neslyšela distingovaný potlesk neskutečně dobře vychovaného britského publika ani jeho tiché povzbuzování domácí tenistky. Už pro ni neexistovalo nic jiného než její raketa a míč a nic v tu chvíli nemělo větší význam než snaha přimět tyhle dvě věci, aby se v pravé chvíli náležitě spojovaly – bod po bodu, hru po hře, rázně, silně, cíleně.

První sadu vyhrála Charlie 6:3. Byla v pokušení poblahopřát si k výsledku, ale měla už tolik zkušeností, aby věděla, že zápas ještě zdaleka není rozhodnutý. Během devadesátivteřinové přestávky na vystřídání stran vypila s klidnou tváří několik malých, přesně odměřených doušků vody. Dokonce i tohle vyžadovalo vnitřní kázeň. Celé její tělo náruživě volalo po vydatných hltech, ale ovládla se. Jakmile doplnila tekutiny, dopřála si tři sousta banánu. Potom zalovila rukou v batohu a vytáhla z něj náhradní pár ponožek – úplně stejných jako ty, které měla na nohou. A protože nic nenasvědčovalo tomu, že by se mohly chovat jinak než ty dosavadní, rozhodla se, že si je převlékne. Při pohledu na své bosé nohy se však zhrozila. Byly celé oteklé a zarudlé. Na dvou prstech, které předtím měla jenom zarůžovělé, spatřila krev, a hladká kůže na patách se změnila ve dva prasklé puchýře. A kolem kotníků uviděla z vnějších stran rudé otlaky, které tam po sobě zanechaly svršky a jazyky kožených bot. Obě nohy ji bolely, jako by jí je přejel autobus.

Když si navlékla nové ponožky, měla pocit, jako by byly vyrobené ze smirkového papíru, a musela vynaložit veškerou vůli, aby se znovu obula. Bolest jí teď vystřelovala vzhůru z prstů i pat, z kotníků i chodidel, a dokonce i z patní kosti, která ji až doteď nebolela. Tkaničky si musela utáhnout a zavázat jen s největším sebezapřením, a jakmile to udělala, rozhodčí oznámil, že čas vypršel. Místo aby se svižně rozběhla k základní čáře, uvolněná a plná energie, došla tam pomalu, lehce kulhavým krokem. Měla jsem si vzít tabletu advilu, dokud jsem k tomu měla příležitost, pomyslela si, když si brala dva míče od sběrače míčků – hocha v pubertálním věku. Zatraceně, hlavně jsem měla mít správné boty.

A bum! Náhle se v jejím nitru zvedla stavidla vzteku a – což bylo ještě horší – zase se nedokázala soustředit. Proč proboha nikoho nenapadlo, že její boty neodpovídají pravidlům a že ji v nich nepustí na hřiště? Kde byli její sponzoři z firmy Nike? Vždyť není první tenistka, kterou vybavovali do Wimbledonu. Charlie podávala. Vyhodila do vzduchu první míč a pak i druhý. Dvojchyba. Kdo konkrétně je za to zodpovědný? Přesunula se na druhou stranu základní čáry, předvedla daleko slabší podání než jindy a zůstala stát na místě jako ochromená. Jenom tupě zírala, jak Alice vrací míč vítězným forhendem na její stranu hřiště. Tenisté jsou pověrčiví. Na každý zápas si oblékáme stále totéž spodní prádlo. Den co den saháme po stejných jídlech. Nosíme při sobě drobnosti pro štěstí a rozmanité talismany, modlíme se, odříkáváme nejrůznější mantry a pronášíme všemožné hlouposti, abychom přesvědčili toho, kdo nás slyší – ať už je to kdokoliv –, že kdybychom, snažně prosíme, aspoň tentokrát vyhráli tenhle jediný bod/hru/sadu/zápas, bylo by to naprosto skvělé a my bychom na to ze samé vděčnosti nikdy nezapomněli. Charliino první podání bylo nabité silou a skvěle umístěné, ale hned nato se znovu předvedla jako nemotorná hráčka, nepřipravená na Alicin return. Míč sice zasáhla, ale nenašla v sobě dost sil a soustředění, aby ho dostala přes síť. Na tabuli se objevilo 0:40. Cožpak se od ní skutečně čeká, že odehraje v cizích botách svůj první zápas na centrálním dvorci – největším a nejproslavenějším kurtu, na jakém kdy soutěžila a který už sám o sobě budí posvátnou hrůzu? V cizích botách – je to vůbec možné? V době, kdy ještě bylo dost času a dalo se všechno změnit, strávila se svým týmem spoustu hodin výběrem a zkoušením nových bot. A tady se pak musí spokojit s párem, který jí náhodně přišel pod ruku. Ale což, všechno bude fajn. Co to tady vlastně je? Nějaký Wimbledon nebo co? Prásk! Celým tělem jí projela vlna vzteku a přelila se přímo do míče, který Charlie zasáhla asi šedesát centimetrů za základní čárou a prohrála tak první hru druhé sady.

Zaletěla očima k lóži vyhrazené pro její doprovod a spatřila Marcy, otce a bratra Jakea. Pan Silver zachytil její pohled a automaticky se na ni usmál, ale Charlie si z dálky všimla, že se v jeho výrazu odrážejí obavy. Následovalo několik dalších bleskových gemů, a Alice zčistajasna vedla 5:2. Náhle se v Charlie cosi zlomilo. Uvědomila si vážnost situace. Proboha. To je nadělení. Zakrátko prohraje druhou sadu na centrálním dvorci se soupeřkou, která je na žebříčku o třicet míst níž. Hrát za nynější situace ještě třetí set by znamenalo hotové peklo. Tudy cesta nevede. Neskutečně zdvořilé britské obecenstvo se oproti svým zvyklostem začalo ozývat stále hlasitěji – tiše tleskalo a občas dokonce nadšeně povzbuzovalo domácí hráčku. Zapomeň na puchýře, nemysli na boty, které tě tíží jako cihly, potlač sžíravý vztek na všechny lidi ze svého týmu, kteří měli tomuhle všemu zabránit. O to teď nejde. Hraj tvrdě, hraj chytře, hraj důsledně, řekla si v duchu, pevně sevřela raketu a hned nato zase povolila prsty, což často dělávala ve chvílích, kdy se potřebovala uvolnit. Stiskni, povol, stiskni, povol. Zapomeň na kraviny a získej příští bod.

Vyhrála následující hru a pak i další. Znovu nabyla klidu, soustředila se a nemyslela na nic jiného než na přesné údery a na získání cenných bodů. Zanedlouho vyrovnala na 5:5 a byla přesvědčená, že teď už zápas vyhraje. Dýchala zhluboka a pravidelně a sbírala všechny zásoby duševních sil, aby potlačila bolest, která jí teď vystřelovala z chodidel, pat, prstů a kotníků do celých nohou. A braly ji křeče. Zvládne to, stejně jako to v minulosti zvládla nejmíň tisíckrát. Soustřeď se. Pal. Uvolni se. Pal. Uvolni se. Během okamžiku se stav změnil na 6:5 a Charlie potřebovala získat už jen jedinou hru. Vítězství bylo tak blízko, že ho přímo fyzicky cítila.

Alicino první podání bylo dobré co do rotace, ale jinak dost pomalé, a tak už se Charlie tetelila radostí. Vítězství! Další servis její soupeřky získal na prudkosti i rychlosti, ale Charlie jí vrátila míč se stejnou razancí. Následovala krátká výměna, v jejímž závěru se míč po Alicině úderu jen těsně přehoupl přes síť na druhou stranu. Charlie neztratila duchapřítomnost a bleskově se rozběhla dopředu, raketu připravenou k úderu a celé tělo nakloněné vpřed. Mohla to stihnout, věděla, že to dokáže. Když ale dorazila k síti a horní část její rakety oddělovalo od míčku jen pár centimetrů – takže stačil jen nepatrný pohyb, který by ho poslal přes pásku – podklouzla jí pravá noha, jako kdyby na ní měla lyži a k tomu ještě pětikilový pytel mouky. Kdyby v tu chvíli měla vlastní lehké boty, možná by nad svými pohyby udržela kontrolu a neuklouzla by, ale těžká, masivní bota vyletěla do vzduchu jako kus ledu a vzala ji s sebou. Charlie nemotorně zamávala pažemi a odhodila raketu, aby mohla oběma rukama ztlumit pád na zem, a pak… lup. Uslyšela to lupnutí ještě dřív, než se ozvalo. Zaslechli ho i všichni ostatní? Bylo tak hlasité, že muselo dolehnout k uším všech lidí na stadionu. Pokud by ho však někdo náhodou propásl, rozhodně by jeho pozornost upoutal Charliin výkřik.

Tvrdě přistála na zemi – jako dítě, které spadlo na podlahu z horní palandy. Cítila tak příšernou bolest v každém čtverečním milimetru svého těla, že nedokázala přesně určit, odkud se to příšerné lupnutí ozvalo. Na opačné straně sítě stála Alice, oči upřené na svou soupeřku a v obličeji dokonale naaranžovaný soucitný výraz. Charlie zaťala prsty do bezchybně sestříhané trávy a pokusila se posadit, ale když se opřela o ruku, zápěstí jí úplně vypovědělo službu. Hlavní rozhodčí zakryl dlaní mikrofon, naklonil se a zeptal se jí, jestli nepotřebuje přestávku na ošetření.

„Ne, jsem v pořádku,“ odpověděla Charlie téměř šeptem.

„Jenom potřebuju minutku, abych se vzpamatovala.“ Věděla, že se musí dát dohromady a vrátit se do hry. Mohla by si sice vyžádat přestávku ze zdravotních důvodů, ale na tu se prakticky pohlíželo jako na podvod. Všeobecně se totiž mělo za to, že pokud z hráče nestříká krev na celé hřiště, musí nějakou tu bolest překonat. Zatni zuby, poručila si v duchu a znovu se nadzvedla. Tentokrát jí bolest vystřelila z levé dlaně k zápěstí a pak až k rameni. Potřebovala získat ještě dva body. Zatni zuby, zvedni se a vyhraj ten zápas!

Diváci začali tleskat, aby ji podpořili, nejdřív poněkud nejistě a pak s mnohem větší vervou. Nebyla sice jejich favoritkou, ale znovu prokázali své britské sportovní chování. Charlie zvedla pravou ruku na znamení díků a natáhla se dopředu pro raketu spočívající na trávě. Namáhavý pohyb jí ale roztočil hlavu a přivodil ještě větší bolest. Tentokrát jí vystřelila z chodidla, kotníku nebo nártu – nedokázala to přesně odhadnout – do celé nohy. Ty zasr… boty! zaklela v duchu a začala propadat panice. Je možné, že se nějak vážně zranila? Měla by odstoupit? Proboha, co znamenal ten příšerný zvuk a jak dlouho potrvá rehabilitace? Vždyť US Open začíná už za osm týdnů…

Z myšlenek ji vytrhl hlas hlavního rozhodčího a do přítomnosti ji vrátilo její nahlas vyslovené jméno. „Uděluji vám tři minuty na ošetření, slečno Silverová. Začněte prosím odpočítávat čas… teď.“

„Nežádala jsem o přestávku!“ odpověděla Charlie podrážděně, ačkoliv jí hlas vypovídal službu. „Jsem v pořádku.“

Ve snaze odehnat zdravotníka z turnajového výboru, který k ní už chvatně rázoval, stočila nohy pod sebe a s nasazením posledních sil se zvedla ze země. Napřímila se a vyčerpaně se rozhlédla. Všimla si, že se Alice sotva znatelně usmívá a rozhodčí, připravený ohlásit konec tříminutové pauzy, upírá oči k obrazovce, na níž se odpočítával čas. V první řadě královské lóže spatřila Davida Beckhama, jak si cosi prohlíží v mobilu a její zranění ho ani v nejmenším nezajímá. A když přejela pohledem o kus dál, do lóže vyhrazené pro její doprovod, zachytila Marcyin vystrašený výraz s lehkým náznakem paniky. Její trenérka se nakláněla ze svého místa tak daleko dopředu, až se zdálo, že každou chvíli přepadne. Otec a Jake zachovávali kamennou tvář. Lidé na tribunách kolem ní spolu nenuceně debatovali, upíjeli koktejly Pimm’s a čekali, až se zase začne hrát. Mezitím však už zdravotník došel až k ní a uchopil ji chladnou silnou rukou za zápěstí, ve kterém jí divoce pulzovala bolest. V tu chvíli se pro ni celý okolní svět bez sebemenšího varování propadl do černé tmy.

2

Pole lásky

TOPANGA CANYON

ČERVENEC 2016

První myšlenka, která Charlie vytanula na mysli, když nabyla vědomí po operaci Achillovy šlachy, byla: Jsem vyřízená. Skončila jsem. Ať se mi to líbí nebo ne, je čas skončit, protože z tohohle zranění není návratu. Měla dojem, jako by jí někdo přejel pravou nohu parním válcem, potom ji ořezal kuchyňským nožem a ovázal rezavým drátem a nakonec na ni naplácal kaučukové lepidlo. Cítila nepopsatelnou bolest a příšerně se jí zvedal žaludek. Dvakrát zvracela ještě v pokoji na oddělení pooperační péče a jednou po převozu na normální nemocniční lůžko.

„To je jenom po té narkóze,“ snažila se ji uklidnit tělnatá sestra, která kontrolovala její stav. „Zakrátko se budete cítit mnohem líp.“

„Nemohla byste jí dát do kapačky trochu morfia? Aby zmlkla?“ zeptal se Jake, který seděl na židli u okna.

Sestra mu neodpověděla. Místo toho oznámila zničené Charlie, že se k ní za chvíli vrátí s večeří, a odešla.

„Miluje mě,“ prohlásil Jake.

„Jasně,“ vypravila ze sebe Charlie a sáhla po ledvinkovité misce na zvratky, protože se jí zase začal zvedat žaludek.

„Neměl bych ti třeba podržet vlasy?“

Charlie si odkašlala. „Je mi dobře. Už to přešlo.“

Pak zřejmě usnula, protože když se probrala, obloha za oknem malého nemocničního pokoje ztmavla a Jake žvýkal cheeseburger zabalený v ubrousku řetězce In-N-Out.

„Jejda, ahoj. Odběhl jsem si pro trochu normálního jídla. Mám tady jeden burger i pro tebe, jestli ho dokážeš vpravit do žaludku,“ řekl Jake, namočil si dva hranolky do plastové mističky se speciální omáčkou a strčil si je do pusy.

Charlie si překvapeně uvědomila, že má hlad, a přikývla. Jake tedy rozbalil koupený cheeseburger, položil ho na pojízdný jídelní stolek vedle postele a přidal k němu hranolky a coca-colu. Pak vložil do kelímku s nápojem brčko, otevřel pár miniaturních vaniček s kečupem a přistrčil kymácející se stolek před Charlie.

„Tohle je nejspíš jediná světlá stránka toho maléru s přetrženou achilovkou a s odstoupením v prvním kole Wimbledonu na centrálním dvorci před očima celýho světa ve chvíli, kdy už člověk sahá po vítězství v zápase,“ povzdechla si Charlie a zakousla se do cheeseburgeru, který svírala jen v jedné ruce, protože tu druhou měla zavázanou od palce po loket. První sousto jí přivodilo pocit, který se téměř blížil orgasmu. Od chvíle, kdy v Londýně nastoupila do letadla, které ji přepravilo do Kalifornie, kde se měla podrobit operaci na tamní univerzitní klinice, a na palubě si dopřála hlt Bloody Mary, se vlastně utěšovala jenom jídlem.

„Že by to stálo za to?“ zeptal se jí Jake s plnou pusou.

„Nedávno jsem poslouchala záznam přednášky na konferenci TED o zakladatelích In-N-Out. Víš, že je to rodinný podnik a že ho majitelé nikdy nemíní prodat ani otevřít franšízový pobočky?“

„To je úžasný.“

„Ne, myslím to vážně. Určitě sis všimnul, že nechávají na kelímky a obaly na hamburgery natisknout nenápadným písmem citace z bible.“

„Toho jsem si rozhodně nevšimnul.“

„No, připadá mi to zajímavý.“ Charlie sice netušila, co to znamená, ale na dně svého kelímku spatřila vytištěný odkaz JAN 3:16.

Jake zakroutil očima. „Taťka mě prosil, abych ti vyřídil, že přijde, jakmile se uvolní. V klubu dneska pořádali speciální akci, nějakou sbírku, a tak ho pověřili, aby se mezitím postaral o děti hostů a dal jim lekci tenisu. Musel jsem mu nejmíň tisíckrát svatosvatě slíbit, že se od tebe ani na vteřinu nehnu.“

Charlie zaúpěla. „Takže tu budu mít čtyřiadvacet hodin denně nějakou chůvu?“

„Přesně tak. Je přesvědčenej, že se probereš z narkózy s pocitem, že je s tvojí kariérou ámen, a vrhneš se z nejbližšího mostu dolů. Nebo že třeba skočíš pod vlak, protože tady vlastně žádný skutečný mosty nejsou…“

„Jak to? Nemáš dojem, že by ho spíš potěšilo, kdybych přestala hrát? Nejmíň milionkrát mi opakoval, že se s tenisem nedá žít nadosmrti?“

„Víc než milionkrát. Ale je mu jasný, že ty tenisem žiješ, Charlie. A je tak dobrej otec, že bude svoje děti ve všem podporovat, i kdyby se mu z duše protivilo, co dělají. Jako třeba to, že se z tebe stala profesionálka a že já spím s chlapama. Musím uznat, že z toho ve tvým i v mým případě neskákal nadšením, ale prostě to vzal jako hotovou věc. Je zkrátka fajn.“

V tichu a pohodě dojedli hamburgery a Charlie se při tom snažila představit si, co asi právě dělá jejich otec. Už víc než dvacet let pracoval jako trenér v Birchwoodském golfovém a tenisovém klubu. Když byly Charlie tři roky, přestěhovali se ze severní Kalifornie do Topanga Canyonu, protože tamní klub panu Silverovi slíbil zodpovědnější a lépe placené místo tenisového trenéra než elitní internátní škola, kde předtím zasvěcoval do tajů bílého sportu tamní chlapce. O pár let později povýšil a stal se hlavním trenérem profesionálních tenistů a teď už zodpovídal nejen za trénink tenistů, ale i golfistů, ačkoliv toho o golfu moc nevěděl. Většinu času však trávil prověřováním inventáře, najímáním profesionálů a zažehnáváním drobných rozmíšek mezi členy klubu. Charlie ovšem věděla, že se mu po někdejší práci trenéra velice stýská. Tu a tam ještě vedl nějaké lekce, ale věnoval se jenom postarším zájemcům a malým dětem, protože ve svých jednašedesáti letech už nebyl schopen držet krok s dospívajícími hráči nebo mladými profesionály s rychlýma nohama a silnými pažemi. Nikdo by to nahlas nepřiznal, ale stále víc zájemců o lekce tenisu se obracelo na mladší trenéry, takže pan Silver byl stále častěji vidět v místním obchodě se sportovními potřebami, v kanceláři klubu, anebo dokonce u vyplétacího stroje. Pokud se ta dnešní akce odehrává ve stejném duchu jako většina ostatních charitativních projektů, které klub pořádá, pak její otec zřejmě hází míčky dětem v tenisové škole, která při podobných příležitostech plnila roli pečovatelské služby, zatímco se rodiče jeho svěřenců hodili do gala a zobali jednohubky v jídelně, z jejíchž oken se otevíral výhled na devátou golfovou jamku. Pan Silver si nikdy nestěžoval, ale Charlie propadala malomyslnosti při pomyšlení, že její otec učí skupinu osmiletých dětí, jak útočit na soupeře nebo jak se mu bránit, a jeho vrstevníci spolu uvnitř popíjejí a tančí.

„Proč myslíš, že to táta pořád dělá?“ zeptala se bratra a odsunula stolek stranou. „Chci říct, jak dlouho už tam pracuje? Čtvrt století?“

Jake zvedl obočí. „Protože nemá vejšku. Protože je hrdej a nikdy by si ani od jednoho z nás nevzal jedinej cent. Protože byl během svý profesionální kariéry, dokud nepoznal mamku, podle všeobecnýho mínění – ale především podle sebe – vyhlášenej proutník, a když jsem se pak narodil, bylo už na návrat do školy pozdě. Ale to ti přece nemusím říkat.“

„Ne, to dobře vím. Jenom by mě zajímalo, proč se nepřestěhoval někam jinam. Od mamčiny smrti nás už k tomuhle místu nic neváže. Proč bysme nemohli zkusit žít někde jinde? Třeba v Arizoně nebo na Floridě? Nebo v Marinu? Anebo dokonce v Mexiku? Vždyť v L. A. nevede život, po kterým by se mu muselo bůhvíjak stýskat.“

Jake sklopil oči ke svému mobilu a odkašlal si. „Nevím, jak by mohly tyhle končiny vyhovovat šedesátiletýmu profíkovi, co strávil na turnajích jenom pár let, a to ještě před čtyřiceti rokama. Člověku, co – nerad to říkám tak neomaleně, ale nalejme si čistýho vína – spí s každou svobodnou ženskou, která ho poprosí, aby jí pomohl s bekhendem. Když vezmeš tohle všechno v úvahu, tak se k němu v Birchwoodu chovají docela fajnově.“

„Mám pocit, že se mi obrací žaludek.“

Jake zakroutil očima. „Je to dospělej chlap, Charlie.“

„Myslíš, že je šťastnej?“ zeptala se Charlie. „Vím, že měl spoustu příležitostí znovu se oženit, a neudělal to. Ale líbí se mu tenhle život?“

Jejich otec pracoval od rána do večera, aby je mohl podporovat a poskytl jim stejné výhody, jakým se těšili jejich spolužáci z lepších rodin: letní tábory, hodiny hudby nebo každoroční několikadenní túry po národních parcích. A samozřejmě lekce tenisu. Obě své děti začal trénovat od jejich čtyř let. Jake však brzy ztratil o bílý sport zájem a pan Silver ho k ničemu nenutil. Charlie však byla přirozený talent. Zbožňovala svou malou růžovou raketu a plastový tubus na sbírání míčů, nadšeně trénovala běh a měla ráda cvičení na udržení rovnováhy. Těšilo ji, že si může nalévat do kuželovitých papírových kelímků ledovou vodu z chladicího boxu Gatorade a čistit si podrážky tenisek umazané od antuky na kartáčích připevněných k podlaze. A milovala vůni nových míčků čerstvě vytažených z obalu. Ze všeho nejvíc si ale vychutnávala otcovu bezvýhradnou pozornost, jeho oči upřené na sebe i jeho úsměv, který se mu rozlil po obličeji pokaždé, když se objevila na hřišti v temně rudých lehkých teplákových kalhotách s pruhy po stranách a s vlasy pevně staženými do ohonu. Sledoval ji obdivným pohledem, který měl jinak vyhrazený jenom pro tu či onu ženu, s níž se momentálně scházel a kterou si právě vybral z nekonečného zástupu rozvedených paniček ve středním věku. Tyto ženy natěsnané do příliš upnutých a příliš krátkých šatů jí pokaždé neupřímně vychválily její copy, ložnici nebo noční košilku, ale potom se zavěsily do jejího otce a odešly s ním v oblaku silného parfému do noci.

Občas se mezi nimi vyskytly i výjimky. Některé byly mladší a bezdětné a hovořily s Charlie i Jakem pištivým hlasem, jako kdyby mluvily na zvířata v zoo, anebo jim nosily dárky, které sice svědčily o jejich pozornosti, ale také o špatném úsudku. Jako když Charlie dostala od jedné z nich v patnácti letech plyšovou koalu nebo Jake v šestnácti termoobal na pivní lahve od firmy Heineken. Byly mezi nimi ženy, s nimiž se pan Silver seznámil v klubu, ženy, které potkal na pláži v Malibu, kam chodil dvacet let a znal úplně všechny tamní lidi, ženy, jež se zastavily v Los Angeles cestou z New Yorku na Havaj nebo ze San Francisca do San Diega a nějakou shodou náhod našly cestu do jeho domu. Charliin otec nikdy nečekal od svých dětí nic jiného než přátelský ranní pozdrav u francouzského toastu, ale podle všeho ho nikdy nenapadlo, že tahle nekonečná přehlídka známostí na jednu noc, s nimiž se Jake a Charlie setkávali u společných snídaní, nepředstavují pro jeho děti příklad hodný následování. Některé z těchto žen se pak kolem pana Silvera ochomýtaly ještě pár týdnů – Charlie si nejživěji vybavovala nesmírně laskavou, mimořádně vyzáblou ženu, která se jmenovala Ingrid a budila dojem, že si obě Silverovy děti skutečně upřímně zamilovala –, ale většinou rychle zmizely.

Při tenisu se však pan Silver soustředil výhradně na Charlie. Tehdy nepracoval, nelovil ryby a nesváděl nejnovější dámský objekt svého zájmu, jak své chvilkové známosti nazýval. Když spolu vešli na tenisový dvorec v Birchwoodu – skoro pokaždé za umělého osvětlení, když se platící členové vrátili ke svým rodinám –, pozornost pana Silvera se soustředila výhradně na laserový kužel, v jehož světle se Charlie vyhřívala od prvního okamžiku, kdy na ni dopadl. Byla to jediná věc, která se po matčině smrti nezměnila: očividné potěšení, které mu působilo zasvěcování talentované dcery do tajů sportu, jemuž úplně propadl. Celá léta se jí věnoval s nesmírnou láskou – už od té doby, kdy za ním maličká Charlie cupitala po hřišti jako kachňátko a pozorně ho sledovala, jak jí ukazuje základní čáru, podélné čáry nebo uličku, až do dne, kdy nad ním ve třinácti letech v regulérním zápasu poprvé vyhrála a on jásal tak upřímně a halasně, že se správce hřiště přišel podívat, jestli se mu něco nestalo. Jejich tréninkům se nepostavilo do cesty vůbec nic, dokonce ani matčina smrt nebo všechny ty dámy, které mu dělaly společnost v následujících letech. Naučil Charlie všechno, co sám uměl – tenisové údery, práci nohou i taktiku – a vštípil jí i náležité sportovní chování. V patnácti letech vyhrála Orange Bowl, grandslamový turnaj juniorů do šestnácti let, a pan Silver usoudil, že ji už dovedl tak daleko, jak uměl.

Jake, který stále seděl na židli vedle sestřiny postele, zvedl ruce nad hlavu, protáhl se a dlouze vydechl. „Myslíš, jestli se mu líbí jeho život?“ Podrbal se palcem a ukazováčkem na bradě. „Řekl bych, že jo. V práci už trochu brzdí, ale na poli lásky rozhodně ne.“

„Na poli lásky?“ opakovala Charlie a zajela rukou pod hlavu, aby si upravila polštář. „Nebuď nevkusnej.“

„Ale no tak, Charlie. Ve čtyřiadvaceti letech by ti snad už mohlo být jasný, že tvůj táta je děvka v kalhotách. Na světě je spousta horších věcí.“

„Jako třeba?“

„Jako třeba to, co se stalo mamce.“

Charlie se musela pousmát. „Dobrá poznámka.“

V tu chvíli jí zapípal mobilní telefon. Otočila se a sebrala ho z nočního stolku tak rychle, že při tom maličko pohnula nohou a z paty jí okamžitě vystřelila nahoru prudká bolest. Budes hrat v new havenu? přečetla si na displeji. Marco. Usmála se navzdory bolesti i faktu, že si na Connecticut Open nezahraje – stejně jako si v létě a na podzim nezahraje na US Open ani na turnajích v Asii. Bude moct mluvit o štěstí, jestli se dá do pořádku natolik, aby mohla po Novém roce nastoupit v Austrálii.

Hele, zrovna jsem se probrala po operaci. Ted prijde rehabilitace. Drz mi palce, abych byla fit v lednu na australii…

Pobrecita! Sorry, bella. Jsi OK?

„Ty máš nějakýho chlapa, o kterým jsi mi neřekla?“ zeptal se Jake a v očích se mu objevil nelíčený zájem.

Diky. Hodne stesti v cincy. Chybis mi! naťukala Charlie oběma palci a pak zprávu odeslala, ale hned nato toho zalitovala. Chybíš mi? Dokud na ni Jake nepromluvil, vůbec si neuvědomila, že zadržuje dech a přeje si, aby jí Marco hned odpověděl.

„Haló, Charlie, uvolni tu ruku. Tváříš se, jako bys chtěla ten mobil rozdrtit.“

Povolila prsty. Žádná odpověď.

„Chceš se na něco mrknout? Přinesl jsem kabel na zapojení iPadu do televize, co máš tady v pokoji, abysme se mohli podívat na Shark Tank, jestli chceš.“

Další zapípání. A další zpráva. Byla krátká, ale moc pro ni znamenala. Objimam te a libam.

Charlie mobil odložila, ale nebyla schopná zaplašit z tváře úsměv. „To zní skvěle,“ řekla. „Tak to připoj.“

„No tak, Charlie! Ještě jednou. Nejseš přece taková píča, co to nezvládne, že ne?“ řvala Ramona. Nikdo v celé rehabilitační tělocvičně ani nemrkl.

Charlie ležela na břiše na posilovací lavici, ale nebyla schopná pořádně zatlačit zraněným chodidlem na opěrnou podložku a překonat tíhu závaží, jak po ní Ramona požadovala. Místo toho si přitiskla bolavé zápěstí na hruď a pokusila se pomoct ochromené končetině svou druhou, zdravou nohou. Ramona jí to ale rázně zatrhla. „Důvěřuj jí! Achilovku máš spravenou, ale nikdy se ti do ní nevrátí síla, když jí nebudeš důvěřovat, do prdele!“

„Snažím se. Přísahám, že se snažím,“ špitla Charlie skrz zaťaté zuby.

Ramona se usmála a plácla se robustní rukou mužatky do stehna silného jako kmen stromu. „Tak se snaž víc.“

Charlie se navzdory bolesti pousmála. Ramona a její vulgární slovní výlevy pro ni představovaly jediné povyražení v její zdánlivě nekonečné fyzikální terapii.

Provedla tedy ještě tři požadované cviky, aby Ramoně dokázala, že je dostatečně houževnatá, ale pak se na modré podložce vysíleně zhroutila.

„Dobře. Dneska jsi odvedla kus docela slušný práce,“ prohlásila Ramona, žertem ji nakopla a zamířila ke své další svěřenkyni, basketbalistce z týmu Los Angeles Lakers, která se snažila dostat do náležité kondice po zranění ramene. Cestou však na Charlie ještě přes rameno zavolala: „Takže zase zítra ve stejnou dobu na stejným místě. A koukej se pochlapit.“

„Už se nemůžu dočkat,“ zamumlala Charlie a postavila se.

„Skvělá práce,“ prohlásila uznale Marcy a vykročila za Charlie do šatny. „Za těch pět neděl jsi udělala obrovský pokrok.“

„Myslíš? Mám dojem, že se to potáhne donekonečna,“ odpověděla Charlie, svlékla si šortky a tričko a ovinula si kolem těla osušku.

Marcy ji doprovodila k vaně s teplou vodou a posadila se vedle ní na lavici, zatímco se Charlie zvolna nořila do koupele, z níž stoupala pára.

„Pokračuješ dobře a přesně podle plánu. Vrátit se do formy za šest měsíců po přetržení achilovky a zlomení zápěstí není žádná maličkost. Vlastně za pět, pokud vezmeme v potaz, že před lednovým Australian Open budeš muset normálně trénovat. Většina lidí by s tím měla problémy, natož profesionální sportovec, co potřebuje závodit na špičkový úrovni. Hlavním klíčem ke všemu je teď trpělivost.“

Charlie zvrátila hlavu dozadu, zavřela oči a napnula nohy, aby se její zraněná Achillova šlacha v teple posílila. Cítila nepříjemný tlak, ale ta příšerná bolest, která jí po operaci vystřelovala do celé nohy a na niž si tehdy postupně zvykala, už byla naštěstí pryč. „Jen těžko si dovedu představit, že někdy budu moct zase normálně chodit a nekulhat. Ale jak dokážu skákat, otáčet se a vrhat se dopředu?“

Marcy měla světlé vlasy stažené do tak hustého a dokonale sepnutého ohonu, že se ani nepohnul, když se opřela oběma lokty o kolena a upřeně se na Charlie zadívala. „Vzala jsi někdy v úvahu možnost, že by si to mohlo vyžádat víc času? Že ta Austrálie není tak docela reálná?“

Charlie otevřela oči a probodla Marcy pronikavým pohledem. „Upřímně? Ne, nevzala. Doktor Cohen tvrdí, že během půlroční rehabilitace se člověk může docela dobře dostat zpátky do formy, a přesně tohle mám v plánu.“

„Beru to a respektuju, Charlie. Jenom si myslím, že by bylo moudrý promluvit si o nějakým herním plánu pro případ, že by se něco zvrtlo.“

„O čem bysme si měly promlouvat? Budu dřít jak vůl a do ledna se snad na tu Austrálii připravím. Pokud by se to nepovedlo – kdybych si třeba tu achilovku při pokusech o hru ještě víc poškodila –, budu si muset ještě nějakou dobu počkat. Jak by vypadal ten úplně nejhorší scénář? Že se vrátím na hřiště až v únoru, na turnaji v Dauhá? Ideální to není, ale jestli nebude jiná možnost, udělám to.“

Marcy zůstala zticha a jenom před sebou spojila ruce.

Charlie začala ve vodě kroužit pravou rukou v zápěstí a zároveň se snažila udržet sádru na levé ruce suchou. Dennodenně děkovala svým šťastným hvězdám, že je pravačka. A všichni lékaři ji ujistili, že na jejím bekhendu se zranění nijak nepodepíše. „Co tě tak znervózňuje?“

„Nic, jenom…,“ začala Marcy, oči upřené ke kachličkám na podlaze, ale konec věty už nedopověděla.

„Tak to vyklop. Myslím to vážně. Známe se už tak dlouho, že nemusíš vážit každý slovo. Co se ti honí hlavou?“

„Jenom uvažuju… Musím přece zvažovat všechny možnosti a brát v potaz všechny případný komplikace… Je to moje práce.“

Charlie cítila, že se v ní začíná vzdouvat vlna podráždění, ale zhluboka se nadechla a přinutila se k věcnému tónu. „A?“

„A… no, myslím si, že bysme si měly aspoň promluvit – i když je to nepravděpodobný a čistě hypotetický – o tom, co uděláme, pokud se ukáže, že je to zranění… neústupnější, než se zdálo.“

„Chceš tím říct, pokud se z něj úplně nedostanu?“

„Určitě se zotavíš, Charlie. Doktor Cohen je ze všech nejlepší a určitě už podobný zranění viděl. Ale lidi jsou rozdílný a u člověka, co se potřebuje pohybovat na tvojí úrovni, je všechno daleko složitější.“

„Co mi to vlastně chceš říct? Protože mám dojem, že ti rozumím, ale nemůžu uvěřit, že mi něco takovýho naznačuješ.“

Občas se stávalo, že se obě ženy nepohodly – vždyť spolu trávily víc než tři sta dní v roce – ale obvykle šlo o běžné malichernosti: dohadovaly se třeba kvůli tomu, jaká místa si zajistí v letadle, kdy se sejdou u snídaně nebo jestli se budou dívat v televizi na reality show House Hunters International o lidech, kteří hledají za pomoci realitního makléře nové bydlení, anebo na podobně laděnou reality show Property Brothers, která pomáhá zájemcům byty nejen shánět, ale i renovovat. Nynější debata však v sobě měla něco, co Charlie nedokázala přesně definovat.

Marcy zvedla ruce. „Nenaznačuju nic jinýho, než že bysme měly zvážit všechny možnosti. Pokud patříš k tomu malýmu, ale existujícímu procentu sportovců, co se nedokážou po tak těžkým zranění úplně zotavit, pak si o tom potřebujeme promluvit.“

„Aha.“

„Charlie, nech toho. Věřím v tebe. Ale některý věci se prostě vymykají naší kontrole.“

„Tahle k nim nepatří,“ hlesla Charlie.

„Vím, že si to myslíš, a nikdo nedoufá víc než já, že máš pravdu, to mi věř, ale existuje velice reálná možnost, že následky takovýho zranění, jako je tohle… můžou přetrvávat.“

„Konec kariéry. Můžeš říct přímo, co tím myslíš.“

„Fajn. Takže to řeknu. Konec kariéry. Obě budeme navzdory všemu doufat, že se to nestane – a pravděpodobně se nám to splní –, ale je to něco, o čem bysme měly mluvit.“

Charlie se zvedla z vody a Marcy jí podala osušku.

Charlie necítila sebemenší rozpaky ze své nahoty – dokonce ani teď, po tak nečekaném rozhovoru. Měla pocit, jako by stála nahá před vlastní matkou. Zavinula se do osušky a posadila se vedle Marcy na lavici.

„Nesouhlasím. Vážně to nechci rozebírat.“

„Fajn, ale myslím si –“

„A pokud spolu máme mluvit úplně upřímně, rozčiluje mě, že o tom vůbec uvažuješ.“

Marcy si odkašlala.

„Nijak to nesouvisí s mým názorem na tebe, na tvou hru, na tvou schopnost tohle všechno překonat. Jde o statistiku, Charlie. O nic víc a o nic míň. Někdo se z toho dostane a vrátí se, a někdo ne.“

„Jaký mám tedy možnosti?“ zeptala se Charlie a otřela si pramínek vody, který jí stékal po čele. „Vzdát to? To mi chceš říct?“

„Samozřejmě že ne. Potřebujeme se na to jenom pořádně podívat. Doufejme, že všechno bude v pořádku.“

„V pořádku? To je tedy náš velkej cíl? Aby všechno bylo v pořádku?“ Charlie si jasně uvědomovala svůj nervózní tón, ale nemohla si pomoct. Podráždění, které se v ní vzedmulo před několika minutami, se v ní teď přetavovalo v čirý vztek.

„Charlie,“ řekla Marcy tiše. Dokonale ovládala své chování i hlas. Stejně se dokázala ovládat i Charlie – až do toho příšerného pádu ve Wimbledonu, který jí neponičil jenom kotník, ale celý život. Od čtvrtých narozenin se jí ještě nestalo, že by tak dlouho nevzala do ruky tenisovou raketu. Často si v duchu kladla otázku, jak by se asi cítila, kdyby si dala delší přestávku, odpočinula si od tenisu a vedla normální život. Teď už to věděla a bylo to příšerné. Docházet na rehabilitaci a polehávat na pohovce v otcově domě bylo sice něco úplně jiného než usrkávat margaritu na karibské pláži, ale přesto ji doslova ohromilo, jak jí tenis chybí. A už se nemohla dočkat, až se k němu vrátí. Vlastně víc než to – přímo zoufale po něm toužila. A to poslední, co teď potřebovala slyšet od své trenérky a přítelkyně, které vždy bezvýhradně důvěřovala, byly narážky, že její budoucnost už v tenisu nespočívá.

„Marcy, chci, aby mezi námi bylo naprosto jasno: Já se po tomhle zranění vrátím. Postoupím do nejlepší desítky. Vyhraju grandslam. A potřebuju, abys tomu věřila. Marcy, je mi čtyřiadvacet. Nejsem sice stará, ale rozhodně nemládnu. Jestli mám někdy dosáhnout něčeho skutečně velkýho, musím to udělat teď. Ne až za dva roky. Ani za tři. Právě teď, v tuhle chvíli. Dřela jsem příliš tvrdě, než abych to teď vzdala, a doufám, že ty to taky neuděláš.“

„Samozřejmě že nic nevzdávám. Nikdo nevěří v tvoje schopnosti víc než já. Ale profesionál musí být schopen poctivě a rozumně si promluvit o něčem, co může reálně nastat. Což je věc, o kterou se právě teď snažím.“

„Předpokládáš, že kvůli tomu zranění ukončím kariéru stejně jako ty,“ vyhrkla Charlie, ale okamžitě svých slov zalitovala.

Marcy sebou trhla, jako kdyby ji někdo udeřil, ale neztratila sebekontrolu. „Dobře víš, že to byla úplně jiná situace.“

Charlie zůstala zticha. Bylo to skutečně jinak? Marcy si potrhala šlachy rotátorové manžety, a to dokonce dvakrát. Jenomže místo aby si nechala rameno operovat, rozhodla se pro rehabilitaci. Jenomže zranění se jí úplně nevyléčilo. A když se jí stalo totéž podruhé, bylo už na operaci, která by mohla něco zásadně změnit, příliš pozdě. Aspoň se o to ale měla pokusit – všichni doktoři ji přesvědčovali, aby zákrok podstoupila. Místo toho však Marcy v sedmadvaceti letech oznámila, že končí.

„Když myslíš.“

„Když myslím? Charlie, šance na úplný zotavení, který by mi umožnilo znovu hrát, odhadovali na deset procent. Kromě toho se nedalo vyloučit, že by ta operace nenadělala víc škody než užitku, a rehabilitace měla trvat nejmíň rok. Co by mě asi tak čekalo? Rozhodně ne postup vzhůru.“

Mezitím se spolu vrátily do klimatizované části šaten a Charlie se roztřásla chladem. Sáhla po další osušce, ovinula si ji kolem ramen a pak se zadívala trenérce do očí. Zaplavil ji nový, osvěžující pocit, že s ní mluví tak otevřeně a zpříma, protože to dříve skoro nikdy nedělala. „Potřebuju, abys mě právě teď spíš tlačila dopředu a přesvědčovala mě, že se vrátím nazpátek ještě silnější než dřív. Abys nezpochybňovala, že zase budu hrát,“ řekla tiše.

„Vždyť víš, že nic takovýho nedělám.“

„Ale působí to tak.“

„Rozhodně existuje spousta věcí, o kterých bysme si měly promluvit. Určitě to rozlouskneme, drahoušku, slibuju ti to, ale teď musím běžet. Jdu s Willem na večeři do Dan Tana’s. Máme dnes výročí.“

Charlie zvedla hlavu. „Vážně? Ani jsem nevěděla, že je tu s tebou.“

„Ano. Měl dobrou záminku, jak si ukradnout dlouhej víkend někde daleko. Zítra odlítáme na Floridu.“

„Tak mu za mě k tomu výročí poblahopřej.“

„Všechno bude v pořádku, Charlie. Vlastně ne v pořádku, všechno bude skvělý. Odvádíš tady obrovskou práci, myslím to vážně. Za tři neděle se vrátím, abych tě zkontrolovala, a mezitím ti připravím všechno, co je zapotřebí, na tu lednovou cestu do Austrálie. Zní ti to dobře?“

„Ano,“ přitakala Charlie, ačkoliv se jí z jejich hovoru dělalo špatně od žaludku a naskakovala jí husí kůže.

Obě se pak k sobě naklonily a Charlie políbila svou trenérku na tvář. „Dobře se večer bav.“

„Díky. Zítra se ti ozvu,“ slíbila Marcy.

Charlie ji sledovala, jak míří ke dveřím a vychází ven. Pak se rychle osprchovala a natáhla si džíny a tílko. Ujistila se, že je v šatně skutečně sama, a navolila na mobilu Jakeovo číslo.

Když hovor přijal, uslyšela v pozadí hlasitý hovor mnoha lidí. „Kde jsi?“ zeptala se.

„Můžeš hádat.“

„Snad zase nepronásleduješ toho instruktora? Jak se jmenoval? Nějak legračně. Herman?“

„Nelson. Kdybys s ním zažila jen jedinou lekci, připadala by sis už navždycky jako úplně jinej člověk.“

„Můj názor na spinning dobře znáš. A ta lekce v SoulCycle, na kterou jsi mě naposledy zatáhl, mě málem zabila.“

„Jsi profík, Charlie. Tam se schází parta chlapů z Wall Streetu, co chlastají první ligu, a matky v domácnosti, co věčně drží dietu. Bylas v pohodě.“

„Tohle jsem na mysli neměla a ty to dobře víš. Ale poslyš, máš chvilku?“

Charlie slyšela, že si Jake s někým plácl do dlaní a hlasitě zavolal sbohem, a představila si ho, jak si ovíjí ručník kolem šíje a vyráží se skloněnou hlavou na rušný newyorský chodník.

„Fajn, už jsem jenom tvůj. Co se děje?“ Byl celý udýchaný, a tak Charlie s obavami napadlo, jestli nemá nějaký další navazující trénink.

„Vzpomínáš si, jak jsi mi říkal, že Todd Feltner odchází na odpočinek? Jak je to dlouho? Dva měsíce?“

„Jo, tak nějak. Oznámil to těsně před Wimbledonem. Tvrdil, že už udělal všechno, co chtěl, a teď si dává čas na rozmyšlenou, jakej krok podnikne dál. Proč?“

„Protože chci být ten jeho další krok.“ Charlie překvapilo, jak sebejistě to vyznělo.

„Prosím?“

„Chci si najmout Todda Feltnera a chci, abys mi s tím pomohl.“

Po jejím vysvětlení se rozhostilo ticho.

„Charlie? Nechceš mi prozradit, co se děje?“ zeptal se Jake a z jeho hlasu zřetelně zazněly obavy, ne-li přímo panika. Jake nebyl jenom její bratr, ale také manažer, který dobře věděl, že v životě profesionálního tenisty neexistuje nic zásadnějšího než volba trenéra.

„Poslyš, za chvíli se mám sejít s taťkou, takže ti nemám čas všechno vysvětlit. Zatím ti jenom ve stručnosti povím, že už mám nějakou dobu vážný pochybnosti ohledně Marcy. A dneska ty pochybnosti vykrystalizovaly. Víš, co mi řekla?“

„Prozraď mi to.“

„Zeptala se mě, jestli mám taky plán B pro případ, že se mi ta achilovka neuzdraví a nebudu už moct hrát.“

„Proč o tom vůbec začínala? Vždyť máš podle doktora Cohena všechny důvody očekávat, že se ti to úplně zahojí. Ví snad Marcy něco, co já ne?“

„Ne, vůbec ne. Byly to takový řeči ve smyslu ‚co by se stalo, kdyby…‘. Znovu a znovu. Působilo to skoro neodbytně. Určitě ti nemusím vysvětlovat, co to dělá s mou psýchou, že ne?“

Jakeovo mlčení potvrzovalo, že jí rozumí.

„Chápala jsem ji, když mi vysvětlila, že už nechce tolik cestovat kvůli tý léčbě neplodnosti. Není to pro mě snadný a neprospívá to mojí kariéře, když se mnou nejezdí na žádný menší turnaje, ale samozřejmě chápu, proč teď potřebuje trochu víc času. Snažila jsem se jí nepřičítat vinu za ten krach ve Wimbledonu, ale oba víme, že to byla její zodpovědnost. Měla se včas ujistit, že jsou ty boty v pořádku. Je naprosto šílený, že jsem byla nucená hrát v cizích botách. A podívej se, jak to skončilo.“

„Hmm, hmm,“ přitakal jí Jake a Charlie cítila, že jí naslouchá velice pozorně.

„Ale s jednou věcí prostě žít nemůžu – s pochybností. To zlomený zápěstí, přetržená achilovka a nucená půlroční přestávka je už příliš tvrdá daň. Nepředstavitelně mě to vyčerpalo. Ale mít trenérku, která pochybuje, že se vůbec někdy zotavím natolik, abych mohla zase hrát? A neodbytně trvá na tom, abysme si promluvily o tom, co se stane, když se nevyléčím? Přes to se prostě nepřenesu.“

„Chápu tě,“ ujistil ji Jake. „Myslím to vážně.“

„Ty pochybnosti jsou jako jed. Kdykoliv se na ni odteď podívám, budu vědět, že mi nevěří. Nevěří, že to dokážu. Možná skutečně existuje nějaká možnost, že se nedám do pořádku a nebudu schopná hrát na špičkový úrovni, ale takovýhle myšlenky si teď nemůžu dovolit. Teď ne. A moje trenérka jakbysmet. Mám Marcy moc ráda, to dobře víš. Chovala se ke mně po všechny ty roky jako matka. Ale je mi už skoro pětadvacet, Jakeu. Ještě sice nejsem žádná stařena, ale už mi nezbývá moc času, jestli chci v tenisu skutečně něčeho dosáhnout. A to chci. Chci někam dojít. Je mi jasný, že nemůžu hrát donekonečna – a ani o to nestojím – ale chci všechny ty dlouhý roky dřiny nějak zúročit. Chci vyhrát grandslam, ale den co den je mi jasnější, že Marcy mě k tomuhle vítězství nedovede.“

„Nemůžu s tebou než souhlasit,“ řekl Jake tiše. „Ale Feltner? Vážně se chceš pustit po týhle cestě?“

„Vím, co se o něm povídá – že je to nebetyčnej kretén. Už jsem slyšela všechny ty historky, co o něm kolujou. Ale je nejlepší, to se musí nechat. A já chci být taky nejlepší.“

„Jenomže Feltner nikdy v životě netrénoval žádnou ženu.“

„To znamená, že ještě nikdy v životě nepotkal tu pravou. Vždyť je ještě tak mladej! Co vlastně dělá? Vysedává od rána do večera někde v Palm Beach a chytá bronz? Můžeš ho nějak sehnat a pak mi ho dát k telefonu? Postačí mi jenom pět minut. Přesvědčím ho, aby pro mě pracoval.“

„Sehnat ti ho samozřejmě můžu, ale vyhlídky, že to přijme, jsou dost chabý. A ani v nejdivočejších snech si nedokážu představit Todda Feltnera jako tvýho trenéra, Charlie. Stoprocentně tě podporuju – jestli ho chceš, udělám všechno možný, abych ti ho pomohl získat –, ale nedělej si prosím tě iluze, že je to nějakej pohádkovej bílej jednorožec, co tě donese na vrchol žebříčku. Je to zkrátka a dobře zabiják.“

Charlie se usmála. „Přesně tohle jsem slyšela. Nějak nás dej dohromady, ano? Mám Marcy ze srdce ráda, ale musím teď udělat to, co je pro mou kariéru nejlepší. Chci, aby se z něj stal můj zabiják.“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

1

Nejen samé jahody se smetanou

2

Pole lásky