Andrew Taylor

Němý

Práh 2016

Copyright © Andrew Taylor, 2014

First published as THE SILENT BOY

All rights reserved

Translation © Háta Kreisinger Komňacká, 2016

ISBN 978-80-7252-657-4

Jamesovi

Kapitola první

Nic neříkej. Nikomu ani muk. Ať uvidíš cokoli. Ať zaslechneš cokoli. Rozumíš? Nic neříkej. Nikdy.

Křup, křup. Jako když rozlousknete ořech.

Charles tu krev pořád vidí před očima. Stéká mu po tváři a vsakuje se mu do košile. Olízne si vyschlé rty a cítí její pachuť, slanou a kovovou a zakázanou.

Když sbíhal strmé schodiště, klopýtl. Leží na zádech. Podívá se nahoru: z černé, žlutě pruhované oblohy prší krev. V krvavých odlescích se odráží světlo lucerny postavené na stole.

Zvenčí se ozývají výkřiky a rány.

Jemu v hlavě ječí krev. Vříská, naléhá, bručí. Ten zvuk se mu zavrtává do lebky, zarývá se do kostí a tříští je na tisíce úlomků, z nichž kane další krev.

Vydrápe se na nohy. Boty má u dveří. Vklouzne do nich.

Nic z toho, co viděl a slyšel, se nedá popsat slovy. Slova nedokážou vyjádřit vůbec nic. Už žádná slova, nikdy. Za bdění ani ve spánku, tady ani kdekoli jinde, odteď už navždycky.

Nikdy ani slovo.

Charles nadzvedne západku a s námahou otevře těžké dveře. Už ani slovo.

Pšššt. Nic neříkej. Křup, křup.

Charles vyklouzne ven z domku a opatrně za sebou zavře. Vydlážděný dvůr se topí ve tmě, stejně jako dílny a velká budova vzadu, na nebi nad střechami však oranžově a žlutě poblikávají plaménky pochodní. Rámus je ohlušující. Nejraději by si zacpal uši.

Zvoní se na poplach. Přidávají se i další zvony. Jejich zuřivý cinkot naplňuje noc a prolíná se s plejádou nepřirozených zvuků. Ulice na opačné straně domu je stejně hlučná jako ve dne – spíš ještě hlučnější, plná volání a křiku, štěkotu a výbuchů, řinčení podkov a skřípění železem pobitých kol.

Kdosi začne bušit na dveře, ale ne rukou nebo klepadlem. Tyhle rány jsou pomalé a cílevědomé. Rozechvívají samotný vzduch. Tříští se sklo. Někdo ječí.

Dřevo praská. Podařilo se jim prolomit vchodové dveře od hlavní budovy. Během pár minut se dostanou do dvora.

Charles doklopýtá k velikým vratům za domem. Jsou zavřená dvěma mohutnými závorami a oddělují zadní část dvora. V jednom křídle jimi prochází malá, nízká dvířka.

V noci bývají zajištěná dvěma zástrčkami. Poslepu po nich zašmátrá, jen aby zjistil, že už jsou otevřené.

Ovšemže ano.

Zatlačí do dvířek, ale nic se nestane. Že by snad byla zamčená, ne jenom zajištěná? V zoufalství s nimi trhne směrem k sobě. Vrátka do něj vrazí s takovou silou, až na kluzkých dlažebních kostkách upadne.

Dveře domku se otevírají.

Zmocní se ho panika. Okamžitě je znovu na nohou. Ulice za vraty je temná. Proskočí brankou. Zadní ulička je souběžná s hlavní třídou. Teplý vzduch páchne hnilobou. Město z horka zešílelo.

Ve zmatku, který se ho zmocní, si matně uvědomuje, že bušení vycházející z domu ustalo. Na druhé straně dvora se objevují světla. S třeskotem se otevírají okenice. Okna plní pekelná záře.

Řetězy řinčí, rachotí petlice. Ozývá se hluboký, podrážděný štěkot.

Otevřenou brankou spatří, jak se otevírají domovní dveře. Ve dveřích zahlédne černý obrys obrovského psa.

Zakryje ústa rukou, aby se slova z jeho nitra nevyřinula ven. Otočí se a utíká.

Kolem panuje takový chaos, že si Charlese nikdo nevšímá. Tlačí se kolem něj. Odstrkují ho z cesty jako obtížný hmyz.

Nezajímá je. Není nic. Je rád, že není nic. Přál by si být ještě míň než nic.

Schoulí se do prázdného vchodu. Všude vidí krev, krev ve strouhách, krev na tvářích i šatech mužů a žen, kteří pospíchají kolem, cákance krve na protější zdi.

Na nároží dav obstoupil kočár. Muže vyvlekli ven, ženu zatáhli dovnitř a na ulici vyhazují jejich věci. Na zem dopadne krabice, otevře se a ven se vykutálí klobouk. Nějaký chlap na něj dupne.

Žena z kočáru hlasitě, trhaně vzlyká. Pán zarytě mlčí. Oči má zavřené.

Pekařův pomocník, hromotluk o půl hlavy vyšší než všichni ostatní, tahá ženu za šaty. Osahává ji na krku. Jemná látka se trhá.

Charles vyklouzne ze dveří. Neví, kam jde, ale jeho nohy cestu znají. Nemá při sobě nic než košili, ve které spal, krátké kalhoty a boty na nohou.

Nad drůbežárnou visí znak se zlatým bažantem. Kdosi přes něj přehodil spodničku.

Starý Barbon, portýr z domu o pět vchodů vedle, se válí po zemi. Z plna hrdla chlemtá víno, až mu teče po tvářích. Barbon dal kdysi Charlesovi švestku tak sladkou, že ji musel dostat od andělů, povídala Marie.

Madame Pialová, majitelka obchodu s vínem v sousední ulici, za sebou po vozovce vláčí pytel. Ztratila klobouk i čepeček. Šedivé vlasy jí v mastných pramenech spadají na ramena.

Rue de Richelieu překypuje lidmi. Mají úplně pokřivené obličeje. Už to nejsou lidské bytosti, nýbrž stvůry z děsivého snu. Charles se mezi nimi snaží procpat směrem k řece. Ulice končí na Rue Saint-Honoré. Původně měl v úmyslu zabočit doleva a přejít řeku přes Pont Royal. Jenže strkanice je tu ještě hustší, dav se shlukuje kolem Palais des Tuileries jako vosy u sklenice s marmeládou. Tudy se mu protlačit nepodaří.

Kromě toho ani ne tři kroky od něj leží na zemi jeden z členů královy švýcarské gardy. Je bez hlavy a přišel i o boty a kalhoty. Z útrob se mu vyvalila střeva, lesknou se ve světle pochodní a ještě se škubou.

Charles zpomalí. Začne se proplétat na východ, směrem k Île du Palais. Řeku přejde přes Pont Neuf. Národní garda je rozmístěna na obou stranách řeky i na samotném Île du Palais. Lidí, kteří proudí na sever přes řeku k Palais des Tuileries, si ale nevšímají. Proklouzne mezi nimi, proti proudu. Cítí pot a vzrušení a vztek.

Na Rive Gauche je lidí méně. Rámus je ale skoro stejně hrozný, poblíž Palais des Tuileries se ozývají dělové rány a výstřely z mušket. Jekot a výkřiky. Rachocení kol a kopyt.

Z Quai d’Orsay a Quai Theatines lidé pozorují bitvu na opačném břehu řeky, jako kdyby sledovali ohňostroj.

Na Rue Dauphine se mu konečně trochu projasní myšlenky, ne úplně, ale dost na to, aby si uvědomil, kam vlastně míří. Byl tady jenom jedenkrát, za denního světla, když bylo všechno ještě normální. Najít cestu mu trvá skoro hodinu, motá se potmě tam a zase zpátky, vyhýbá se davům; vyhýbá se lidem, kteří by ho snad chtěli zatáhnout do svého života.

Konečně nedaleko Café Corazza narazí na ústí úzkého průchodu. Vede na dlážděné nádvoří. Jediné světlo sem dopadá z olejové lampy na okenním parapetu ve druhém patře. Lampa vydává chabou, špinavě žlutou záři. Na nádvoří se během dne nahromadilo sluneční teplo. Je tu ještě větší vedro než na ulici.

Na okamžik se zaposlouchá. Kolem není slyšet nic kromě škrabání krys, zvuku, na který už si natolik zvykl, že ho sotva vnímá.

Dveře najde po hmatu, ne očima.

Dřevo je staré a rozpraskané a vyschlé jako poušť. Charles do něj buší tak dlouho, dokud mu nezačnou krvácet klouby. Buší na dveře, dokud se neotevřou.

Marie není o moc vyšší než on. Je skoro stejně široká jako vysoká. Připomíná býka v sepraných modrých šatech a táhne z ní pot, česnek a kouř ze dřeva, které se prolínají s jejím zvláštním nakysle mléčným pachem. Ten pach Charles zná jako nic na světě.

Zatáhne ho přes práh dovnitř a sevře ho v náručí s takovou silou, že se skoro udusí.

„Co se stalo?“ ptá se. „Kde je madame?“

Pořád dokola mu klade otázky a on na žádnou z nich nedokáže odpovědět. Nakonec to vzdá. Donese vodu a kus hadru a omyje mu krev z obličeje a rukou.

Jediné světlo v místnosti vychází z pahýlu lojové svíčky a louče postavené na vyhaslých kamnech. Proto si Marie ztvrdlé krve v jeho vlasech nejdřív nevšimne. Její prsty ji však objeví. Zamlaská, stejně jako pokaždé, když chce dát najevo svou nelibost. S nenadálou prudkostí mu kalhoty i umazanou košili strhne. Pak ho odvleče na nádvoří, bílého a nahatého.

V jednom rohu stojí pumpa. Marie ho pod ní jednou rukou přidržuje a druhou na něj šplíchá vodu. Prsty mu prohrábne mokré vlasy a otře mu každičký kousek povrchu i každý záhyb kluzkého těla. Znovu ho opláchne. S rukou na Charlesově krku ho před sebou dostrká do pokoje a dveře za nimi zavře na závoru.

Navzdory horku se Charles třese. Marie ho zabalí do deky a přinutí ho posadit se na stoličku a opřít se o stěnu. V dřevěném pohárku mu donese vodu.

Charles hltavě pije a Marie si zatím tiše pobrukuje. To dělává často, pořád ty stejné tři tóny, la la la, tiše a jemně, zas a znova.

Charles je rád, že tu není Luc. Luc je Mariin bratr. Pracuje jako poslíček v kuchyni. Kvůli jakési strašlivé nehodě, která se mu stala na jatkách, kde byl zaměstnaný předtím, má jen jedno oko. Ačkoli u toho Marie sama nebyla, mnohokrát to neštěstí Charlesovi barvitě popisovala.

Na svou jedinou návštěvu v tomhle domě přišel před necelým rokem právě kvůli tomu – aby si mohl na vlastní oči prohlédnout zející rudý důlek po Lucově ztraceném levém oku. Ve skutečnosti to na něj neudělalo takový dojem, jak si představoval. Aby však své hostitele potěšil, zdvořile předstíral zděšení a hrůzu. Jenže popravdě řečeno byl zklamaný.

Když ho Marie vedla zpátky domů, nechal jim na kamnech sou, protože věděl, že jsou s Lucem chudí. Marie maličkému Charlesovi dělala chůvu a později u nich zůstala jako služebná. Jenže pak ji propustili a chlapec ještě skoro celý týden usínal s pláčem.

Nyní spolu bratr a sestra žijí v jedné místnosti. Spí v závěsem zakrytém výklenku u kamen.

Když se Charles dosyta napije, Marie mu přinese nočník a sleduje ho, jak močí. Potom ho přinutí, aby si klekl vedle postele. Poklekne vedle něj a odříkává zdrávas; ten se modlí vždycky, než jde spát.

Charles ví, že by se k ní měl přidat. Když to neudělá, Marie se na něj vyčítavě zadívá a šťouchne ho do žeber. Začne modlitbu odříkávat znovu a Charles pohybuje rty a tvoří němá slova, která nic neznamenají.

Marie ho bedlivě pozoruje, ale zdá se, že jí to nevadí. Možná, že mezi slovy, která něco znamenají, a těmi ostatními nevidí žádný rozdíl.

Uloží ho do postele, sfoukne svíčku a zasouká se vedle něj. Matrace se pod její vahou prohne. Charlesovi nezbude než sklouznout vedle ní a schoulit se po jejím boku.

Je mu čím dál tím větší vedro. Teď, když už je veliký, mu nevadí, jak je Marie cítit, ani to, že se nad ním tyčí jako hora masa.

Marie brzy usne. Chrápe a trhá sebou.

Náhle chrápání utichne. „Pověz mi to,“ zašeptá. „Co se stalo? Kde je madame?“

Neodpoví jí. Nikdy nesmí odpovědět. Nic neříkej. Ani muk.

Marie do něj znovu šťouchne prstem. „Co se stalo?“

Křup, křup. Jako když rozlousknete ořech.

Když Charles neodpovídá, hlasitě vzdychne a odvrátí hlavu.

Naslouchá jejímu dechu. Zavře oči, jenomže pak vidí to, co vidět nechce. Radši je znovu otevře a civí do noci.

Luc se vrátí až za tři dny. Když se objeví, je opilý krví a brandy. Svoje jediné oko má krhavé.

Nejdřív si chlapce nevšimne. Chce víno. Domáhá se jídla. Marie se pokouší bratra zatlačit do židle, ale ten se jí vzpírá.

Charles se schovává v posteli ve výklenku. Odkulí se stranou a doufá, že se mu podaří ukrýt za napůl zataženým závěsem. Lucovo oko však pohyb postřehne.

„Co to má k čertu znamenat?“ pronese hlasem tak ochraptělým, že je sotva hlasitější než šepot.

„Kluk madame von Streicherové. Přišel předevčírem v noci.“

„Kdo ho přived’?“

„Nikdo.“

Luc přistoupí k výklenku a zírá na Charlese, který mu pohled oplácí, protože neví, co jiného dělat.

„Kde máš mámu?“ dožaduje se Luc. Chlapec mlčí.

„Já nevím,“ řekne Marie. „Byl samá krev.“

„Vezmi ho zpátky. Nechceme ho tady.“

„Zkoušela jsem to,“ namítá Marie. „Poslala jsem vzkaz do Rue Grenelle, ale madame už tam nebydlí. Domovník povídal, že se i s klukem před měsícem odstěhovali.“

„Jsou to zrádci,“ prohlásí Luc nečekaně. „Zatkli ji. Jestli ho budeme schovávat, zavřou nás taky. Víš, kde to končí.“ Luc pravou rukou naznačí ostří a prudkým pohybem ji zatne do levé dlaně.

Má na mysli gilotinu. Charles slyšel, jak se o ní matka baví s doktorem Gohlisem, a doktor Gohlis tehdy říkal, že je to humánní nástroj k popravování zločinců. Jenže lidé ji nemají rádi, dodal, protože je to příliš rychlý a příliš čistý způsob, jak zemřít. Dávají přednost starým obyčejům – věšení na dřevěnou šibenici, ráně mečem nebo lámání v kole. Trvá to déle, povídal doktor Gohlis, a je to pro obecenstvo zábavnější.

„Postavili ten stroj v Palais des Tuileries. Na Place du Carrousel.“

Marie bratrovi nalije víno. S rukama v bok stojí před výklenkem, brání Charlese vlastním tělem.

Luc se dlouze napije a otře si ústa hřbetem ruky. „Vyhoď ho. Do kanálu. Kamkoliv.“

„Nemůžu. Je to jenom dítě.“

„Jestli se dozvědí, že je tady, bude jim to stačit, aby nás předvedli před Tribunál.“

„Vždyť by nedokázal ublížit ani…“

Luc po svojí sestře mrští pohár s vínem a trefí ji do obličeje. Marie vyjekne a odvrátí se. Charles si všimne, že má na tváři krev.

„Uděláš, co ti říkám,“ zasupí Luc. „Nebo mu zpřelámu všecky kosti v těle a tobě taky.“

Kapitola druhá

Marie drží Charlese pevně za ruku. Vytáhne ho z potemnělého, močí páchnoucího bezpečí průchodu na nádvoří do zalidněné ulice.

Táhne ho za sebou a trhá mu s rukou, aby si pospíšil. Charles si připadá jako ryba na háčku, vláčená řekou lidí.

Od noci, kdy přišel za Marií, je poprvé venku. Všechno mu připadá zářivější, hlasitější a hlučnější, než by mělo – oblečení, kokardy, vojáci, kontrolní stanoviště i kolébající se, kypící davy lidí. Ze vzduchu čiší spěch, neviditelné a neodbytné nutkání, které nenechává nikoho v klidu. Charles by toho chtěl být součástí.

Než vyrazili ven, Marie ho učesala. Oblékl si košili a kalhoty, které mu den předtím vyprala, ačkoli se jí ani při nejlepší snaze nepodařilo odstranit z nich všechnu krev. Nevydají na sever k řece, nýbrž na západ. Minou Saint-Sulpice a zabočí do Rue du Bac.

Marie ho odvleče přes ulici. Mezi kočáry a vozy se proplete díky síle svojí osobnosti – a neutuchajícímu přívalu kleteb. Zastaví se před velikánským domem s černou, železem pobitou bránou.

Černá vrata jsou zavřená. Marie cosi zamumlá a volnou rukou zatahá za držadlo zvonku. Charlese při tom nepustí. Svírá mu zápěstí tak pevně, až má Charles strach, že mu ho zlomí.

Zvonek na opačné straně brány hlasitě cinká, ale nikdo nepřichází. Marie přešlapuje na svých drobných nohou. Pak zazvoní ještě jednou. Jakýsi kolemjdoucí do Charlese ve spěchu strčí a vytrhne ho tak z Mariina sevření. Charles se svalí do strouhy a odře si kolena. Marie muže počastuje nadávkou a vytáhne chlapce na nohy. Zazvoní potřetí, déle a důrazněji než prve.

V bráně se otevře okénko. V nevelkém čtvercovém průhledu se objeví čísi oči a nos.

„Dům je zavřený,“ oznámí jim ten člověk. „Běžte odsud.“

„Kde je monsieur hrabě?“ nedá se odbýt Marie.

„Pryč. Všichni jsou pryč.“

Okénko se s bouchnutím zase zavře. Marie znovu zazvoní na zvonek. Zabuší pěstí na dveře. Bezvýsledně.

Zaklepe ještě jednou. Mezitím se kolem shromáždil hlouček lidí a mlčky to všechno pozorně sledují.

Marie se odvrátí od brány a oboří se na kolemjdoucí: na co si myslíte, že zíráte? Vyzařuje z ní taková autorita a takový vztek, že se rozpačitě začnou trousit pryč.

Pak Charlese s reptáním odvede od brány a zamíří s ním ke Grand École. Chlapec se rozpláče. Proti nim pěšky přichází jakýsi štíhlý pán. Napadá na levou nohu. Je oblečen v jednoduchém, tmavě zeleném kabátci. Charles ho pozná, stejně jako Marie.

Skočí muži do cesty a strká chlapce před sebou. „Monseigneur!“ vykřikne. „Monseigneur!“

Muž se zastaví a v jeho zasmušilé tváři se náhle objeví ostražitost. „Tiše, tiše – teď už jsem jen obyčejný monsieur Fournier. Vždyť to sama víte.“

„Monsieur, chodíval jste k madame von Streicherové.“

Pán se na Marii zamračí. „Mrzí mě to. Nemůžu pro vás nic udělat. Ať už jste kdokoli.“

„Monsieur.“ Marie popostrčí chlapce dopředu tak důrazně, že narazí do Fournierovy paže. „Tohle je její syn. To je Charles. Musíte si na něj přece pamatovat.“

Monsieur Fournier má velké hnědé oči, které doširoka otevře, jako by pro něj svět byl zdrojem nekonečného údivu.

„Tohle?“

„Ano, monsieur, přísahám. Na vlastní život.“

Fournier jim pokyne, aby spolu s ním poodešli stranou. Stojí teď u venkovní zdi velikého domu. Kolemjdoucí je obcházejí.

Fournier chytí Charlese za bradu a zvedne mu hlavu. „Namouduši, máte pravdu.“ Skloní se blíž, takže má obličej skoro ve stejné výšce. „Co se stalo? Jsi zraněný?“

Charles mlčí.

„Nemluví, monsieur,“ vysvětluje Marie.

„Ovšemže mluví.“ Monsieur Fournier zabodne do Charlesova ramene dlouhý bledý ukazováček. „Poznáváš mě, že ano?“

„Nechce nic říct, monsieur. Od té noci.“ „Tvrdíte mi, že byl přímo u toho? Když…?“ Jeho hlas se vytratí v nevyřčené otázce.

„Vy jste madame viděl?“ zeptá se Marie. „Je …?“ I jí dojdou slova.

Fournier se na ni zadívá. „Vy jste u toho nebyla?“

„Ne, monsieur. Byla jsem doma – v domě mého bratra. Charles za mnou v noci přišel. Byl…“

„Byl co?“ naléhá Fournier.

„Byl celý od krve.“ Ukáže rukou na vybledlé skvrny na Charlesově košili. „Vidíte? Měl ji všude. Na oblečení, ve vlasech.“

„Můj Bože.“

Marie zvýší hlas. „Ani mi nechtěl povědět, co se stalo. Nechtěl mi říct vůbec nic. U nás nemůže zůstat. Bratr by ho vyhodil na ulici.“

„Udělala jste dobře, že jste ho přivedla.“ Monsieur Fournier vytáhne kapesník a otře si obličej. „Tady nemůžeme mluvit. Pojďte za mnou.“ Vyrazí směrem, odkud přišel, a navzdory kulhání rázuje tak rychle, že Charles i Marie musejí popobíhat, aby s ním udrželi krok. Na příští křižovatce zahne do uličky, která zboku obchází dům. V přízemí nejsou žádná okna, jen maličká nahoře ve zdi, vysoko nad Charlesovou hlavou. Okénka chrání těžké železné mříže, natřené černě stejně jako brána.

Znovu zabočí, tentokrát do úzké uličky souběžné s Rue du Bac. Ve zdi domu jsou tu další, mnohem menší vrata.

Monsieur Fournier se rozhlédne ulicí doleva a doprava. Kolem je liduprázdno. Pak dvakrát zaklepe, chvíli počká, zaklepe jednou, znovu chvíli počká a pak zaklepe ještě dvakrát.

Okénko v bráně se otevře. Nikdo nepromluví. Z druhé strany vrat je slyšet rachocení závor. Zašramotí klíč. Vrata se otevřou – ne dokořán, jen tak tak, aby jimi prošel jeden člověk.

Fournier vejde jako první. Marie strčí chlapce za ním. Podrbe ho přitom ve vlasech.

Ocitnou se na vydlážděném dvoře. V rohu stojí studna. S otevřenými ústy na ně civí tlustý stařík ve špinavém hnědém kabátě. Fournier se dobelhá k hlavní budově, vysokému šedivému útesu. Stařík Charlesovi pokyne hlavou směrem k domu na znamení, že ho chlapec má následovat.

Charles se rozběhne. Slyší, jak se brána za jeho zády zabouchla.

Teprve uvnitř v domě, zatímco pospíchá ve stopách monsieura Fourniera po dlouhém kamenném schodišti, si uvědomí, že Marie už s nimi není. Zůstala na druhé straně černé brány.

Místnost svou velikostí připomíná chrámovou loď. Přestože venku pálí slunce, uvnitř panuje šero, okna jsou totiž stále zakrytá okenicemi. Světlo sem prosakuje jen úzkými škvírami. Jedna z okenic je pootevřená a mezerou dovnitř pronikají sluneční paprsky, dopadají na koberec a ozařují obrovitý psací stůl.

Zlacené ozdoby na jeho tmavém vyřezávaném dřevě se ve slunci třpytí. Má spoustu zásuvek a desku velikou jako matčina postel. Je pokryt papíry; některé jsou srovnané do hromádek, jiné se povalují kolem, jako by je rozfoukal závan větru.

Za stolem, čelem do místnosti, sedí zavalitý muž. Obličej má schovaný ve stínu. Jakmile monsieur Fournier vejde, zvedne hlavu a Charles ho pozná.

„Myslel jsem, že už budete na půl cesty do…“ Vtom si všimne Charlese za Fournierovými zády. Nedokončí, co chtěl říci.

„Tohle je přednější,“ opáčí Fournier.

„Co s tím klukem k čertu chcete dělat?“

Fournier popojde blíž a Charles ho neochotně následuje. Na jedné z hromádek dokumentů leží místo těžítka pistole. Charles si přeje, kéž by mohl být zpátky u Marie, tisknout se v posteli k jejímu macatému boku a čichat její zvláštní, nelibou vůni.

„Vy tomu nerozumíte. To je syn madame von Streicherové.“ Charles ví, že tenhle pán je ohromně důležitý. Je to hrabě de Quillon, kterému patří tenhle dům, Hôtel de Quillon, a spousta dalších. Ministr, říkala maman, králův kmotřenec a kdysi i jeho přítel. Občas maman chodíval navštívit, ačkoli častěji poslal jen sluhu se vzkazem a maman si oblékla jednu ze svých nejlepších rób a odjela v jeho velikém kočáře.

Teprve když se hrabě opře lokty o stůl, ožije jeho tvář ve slunečním světle. Je to statný, tělnatý muž s malou bradou, mohutným nosem a vysokým čelem, starší než Fournier.

„To je Augustin syn?“ zeptá se. „Tohle? Jste si jistý? Naprosto jistý?“

„Docela jistý, i přes tu špínu a hadry.“

„Kde se tu vzal?“

„Utekl a vydal se za starou služebnou. Před chvílí ho přivedla.“

„Takže byl se svou matkou, když…“

Fournier ho přeruší. „To nevím. Když se u té ženy doma objevil, byl prý celý od krve.“

„Je nanejvýš důležité zjistit, co se tam odehrálo. Kde je ta služebná? Musí něco vědět.“

„Jakmile jsme prošli branou, utekla.“

Muži se spolu baví, jako by tu Charles vůbec nebyl. Klidně by mohl být neviditelný. Nebo by nemusel vůbec existovat. Nedokáže se s tou myšlenkou smířit. Na druhou stranou se to určité části jeho já docela zamlouvá.

„Pojď sem, chlapče,“ vybídne ho hrabě.

Charles přistoupí ke stolu. Snaží se stát co nejvíc zpříma.

„Co se té noci u vás domě stalo? Té noci, kdy jsi utekl?“

Charles mlčí.

„Nestyď se. Bázlivky nestrpím. Odpověz mi. Kdo další tam byl? Musím to vědět.“

„Ta žena povídala, že nechce za žádnou cenu mluvit,“ poznamená Fournier.

„Neexistuje důvod, proč by neměl, vždyť to dokonale zvládá. Sám si vzpomínám, jak štěbetal ostošest.“

„Odpověz mi!“ zaburácí hrabě a vztyčí se v křesle. „Přikazuji ti to.“

Charlesovi se po tvářích kutálejí slzy. Dál zarytě mlčí.

Fournier přešlápne na druhou nohu. „Dejte tomu chlapci čas, aby se dal trochu dokupy,“ navrhne. „Může se na něj podívat Gohlis.“

„To si nemůžeme dovolit,“ namítne hrabě. Poněkud nedůtklivě dodá: „A mimochodem, není to jen tak nějaký kluk, jmenuje se Charles. To dobře vím.“ Pokyne Charlesovi, aby k němu přišel blíž, a zkoumavě si prohlíží jeho obličej. „Byl jsi u toho? Viděl jsi, co se stalo…“

„Příteli, domnívám se, že…“

Hrabě mávne rukou, aby Fourniera umlčel. „Viděl jsi, co se stalo tvojí matce? Viděl jsi, kdo přišel?“

Charles upírá zrak na pistoli položenou na hromádce papírů. Jestlipak je nabitá? Kdyby ji člověk odjistil a přiložil si ji k hlavě a stiskl spoušť, všechno by skončilo? Jen tak? Všechno, včetně jeho samotného?

„Je nanejvýš důležité, abys nám to řekl,“ naléhá hrabě a zvyšuje hlas. „Je to otázka života a smrti. Odpověz mi, Charlesi. Kdo tam byl?“

Jenže Charles pořád uvažuje nad pistolí. Kdyby se zastřelil, pohlédl by na něj svatý Petr a poslal ho rovnou do pekla? Nebo by najednou prostě nebylo nic, jen nesmírná prázdnota bez lidí, živých či mrtvých?

„Proboha živého!“ oboří se hrabě. Chlapec se stáhne, jako by dostal pohlavek.

„Tak dobrá.“ Hrabě zatahá za zvonek za svými zády. „Promluvíme si s ním, až ho ten absurdní ostych přejde. Ať se o něj někdo postará a dá mu něco k jídlu.“

Fournier položí Charlesovi ruku na rameno. „Jenže co pak? Pokud odjedeme?“

„Půjde s námi.“ Monsieur de Quillon skloní svou velkou hlavu nad papíry. „Přirozeně.“

Kapitola třetí

Charles se ocitne v péči staré, napůl slepé ženy. Přebývá v místnosti pod střechou nad kuchyňským křídlem. Před jejím pokojem je vchod do menšího pokojíku se zamřížovaným oknem. Tady spává Charles.

Druhou noc má zlé sny a počurá se.

Třetího dne si ho zavolá monsieur Fournier. Čeká na něj v salonu s výhledem na veliké nádvoří v srdci Quillonova domu.

Není sám. Je s ním doktor Gohlis. Další člověk, který za starých časů navštěvoval maman. Je mladý a shrbený, Němec původem z Hannoveru. Má studené ruce.

Francouzštinou se silným přízvukem se Charlese zeptá na jméno – a Charles mu neodpoví. Zeptá se ho, jak je starý. Potom mu tytéž otázky klade v angličtině a v němčině a Charles celou tu dobu civí z okna na plevel na nádvoří a představuje si, jak slova vyletují k nebi jako vyplašení ptáci.

Doktor Gohlis ho prohlédne, podívá se mu na zuby a šťouchne ho do břicha ukazováčkem. Obejde ho a tleskne, až sebou Charles trhne.

„Jeho mlčení nemá žádnou zjevnou fyzickou příčinu. Je zcela v pořádku,“ prohlásí nakonec Gohlis. „Říkáte, že jí a vyprazdňuje se. Mohl bych vyzkoušet projímadlo nebo mu pustit žilou, ale pochybuji, že by to něčemu pomohlo.“

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí