Vydáno se souhlasem Piergiorgio Nicolazzini,

Literary Agency (PNLA), Milano

2016 Giulio Einaudi editori S.P.A., Torino

Copyright © 2016 Lucca D’Andrea.

This edition published in agreement with

Piergiorgio Nicollazzini Literary Agency (PNLA).

Translation © Iva Rašínová, 2016.

ISBN 978-80-7252-651-2

Podstata zla je vyprávění. Jména, osoby, společnosti, organizace, místa, události a okolnosti, nejsou-li výplodem autorovy představivosti, jsou použity pouze za vypravěčským účelem. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, s událostmi nebo reálným prostředím je čistě náhodná.

www.einaudi.it

Alessandře,

kompasu mých rozbouřených moří

Vždycky je to tak. Uprostřed ledu je nejdřív slyšet hlas Bestie a pak člověk zemře.

Ledovcové strže a propasti stejné jako ta, ve které jsem se nacházel, byly plné mrtvých horolezců, kteří vinou toho hlasu nejprve přišli o síly, pak o rozum a nakonec o život.

Jedna část mé mysli, ta živočišná, která znala hrůzu, protože ve hrůze žila po miliony let, chápala, co Bestie syčí. Jedno slovo. Příkaz o šesti písmenech: „Odejdi.“

Nebyl jsem připraven na hlas Bestie.

Potřeboval jsem něco známého, lidského, co by mě vytrhlo z mrazivé samoty ledovce. Zvedl jsem oči nad okraj pukliny, tam nahoru, a hledal červenou siluetu vrtulníku EC 135 Horské záchranné služby v Dolomitech. Ale nebe nade mnou bylo prázdné. Odštípnutý paprsek oslepující modři.

A to mě dostalo.

Začal jsem se kývat dopředu a dozadu, zrychlený dech, krev bez jakékoliv energie. Jako Jonáš v břiše velryby, byl jsem sám před Bohem.

A Bůh zavrčel: „Odejdi.“

Ve čtrnáct hodin a devatenáct minut toho prokletého 15. září se z chladu vynořil hlas, který nepatřil Bestii. Byl to Manny, červená uniforma zářící v té bělobě. Opakoval moje jméno, znovu a znovu, zatímco ho naviják pomalu spouštěl ke mně.

Pět metrů.

Dva.

Jeho ruce a oči hledaly zranění, které by vysvětlovalo moje chování. Jeho otázky: stokrát co a tisíckrát proč, na něž jsem nemohl odpovědět. Hlas Bestie byl příliš silný. Pohlcoval mne.

„Ty to neslyšíš?“ zašeptal jsem. „Bestie…“

Bestie, chtěl jsem mu vysvětlit, ten led, tak starý, pro něj byla nepřijatelná představa teplého srdce pohřbeného v jeho útrobách. Mého teplého srdce. A také jeho.

A vtom, čtrnáct hodin dvacet dva minut.

Překvapený výraz Mannyho, který se mění v čistou hrůzu. Lano navijáku ho vytáhne jako loutku. Manny vystřelí nahoru. Řev turbín vrtulníku, který se změní v přiškrcený výkřik.

Nakonec.

Boží výkřik. Lavina smazala nebe.

Odejdi!

A tehdy jsem to uviděl. Když jsem zůstal sám, mimo čas a prostor, uviděl jsem.

Tmu.

Absolutní tmu. Ale nezemřel jsem. Kdepak! Bestie se mi jen vysmívala. Nechala mne žít. Bestie, co teď šeptala: „Zůstaneš se mnou navždy, navždy…“

Nelhala.

Jedna má část je stále tam.

Ale, jak by s úsměvem řekla moje dcera Clara, to nebylo zet na konci duhy. Nebyl to konec mého příběhu. Naopak.

Byl to teprve začátek.

Sedm písmen: „Začátek.“ Šest písmen: „Bestie.“

Pět písmen: „Hrůza.“

(We Are) the Road Crew

1.

V životě jako v umění platí jen jedna věc: fakta. Abyste znali fakta týkající se Evi, Kurta a Markuse a noci 28. dubna 1985, je nezbytné, abyste věděli všechno o mně. Protože není jen rok 1985 a masakr v Bletterbachu. Nejsou jen Evi, Kurt a Markus. Jsou i Salinger, Annelise a Clara.

Všechno je propojené.

2.

Až do čtrnácti hodin dvaceti dvou minut 15. září 2013, tedy až do okamžiku, kdy mě Bestie málem zabila, jsem byl definován jako z padesáti procent rodící se hvězda na poli dokumentu, která spíš než hvězdy vytváří malé meteority a ničivé větry.

Mike McMellan, dalších padesát procent oné hvězdy, rád říkával, že i kdybychom byli padající hvězdy na cestě ke srážce s planetou jménem Totální krach, měli bychom to privilegium zmizet v plamenech určených hrdinům. U třetího piva jsem s ním naprosto souhlasil. Když už nic jiného, byla to aspoň dobrá záminka pro přípitek.

Mike nebyl jen můj společník. Byl to také nejlepší přítel, kterého, má-li člověk štěstí, můžete potkat. Byl drzý, vševědoucí, egocentrický snad víc než černá díra, nad míru posedlý prací a obdařený schopností soustředit se na jednu jedinou věc jako kanárek po požití amfetaminu. Byl to ale také jediný opravdový umělec, kterého jsem kdy poznal.

Byl to Mike, v době, kdy jsme nebyli nic víc než dva maníci s polovičním talentem a nejméně cool z celé školy Newyorské filmové akademie (kurz režie u Mikea a scenáristika u mne), kdo pochopil, že když budeme následovat svoje hollywoodské ambice, skončíme se zadkem placatým od kopanců, zakyslí a užvanění jako ten zatracený profesor „Říkejte mi Jerry” Calhoun, bývalý hipík, který se vyžíval v hanobení našich prvních nesmělých kreací.

Byl to opravdu magický okamžik. Osvícení, které změnilo náš život. Možná trochu méně epický než film Sama Peckinpaha („Pojďme zemřít,“ říká William Holden v Divoké bandě a Ernest Borgnine mu odpoví: „Proč ne?”), vzhledem k tomu, že když nastal, nacházeli jsme se v jakémsi McDonaldu a pojídali hranolky, s náladou silně pod bodem mrazu a s výrazem skotu na cestě po vítěz-ném bulváru království hamburgerů, avšak byl to okamžik stejně neopakovatelný. To mi věřte.

„K čertu s Hollywoodem, Salingere,“ řekl Mike. „Lidi jsou hladoví po realitě, ne po počítačový grafice. Jedinej způsob, jak se povozit po tom podělaným Zeitgeistu, je vykašlat se na krásnou literaturu a věnovat se starý dobrý realitě. To je tutovka.“

Zvedl jsem obočí. „Zeitgeist?“

„Ty seš Němčour, kámo.“

Moje matka byla německého původu, ale nebojte se, vůbec jsem se necítil být Mikem diskriminován. Byl jsem to já, kdo vyrostl v Brooklynu, kdežto on na podělaným Středozápadě.

Ponechme rodokmen stranou, to, co měl Mike onoho vlhkého listopadu před mnoha lety na mysli, bylo, že bych měl zahodit ty svoje (příšerné) scénáře a společně s ním začít točit dokumenty. Pracovat s okamžikem, rozšířit jej a změnit na vyprávění, které jako na drátku povede z bodu A do bodu Z, přesně podle evangelia nebožtíka Vladimira Jakovleviče Proppa (maníka, kterému vyprávění sedlo jako paranoia Jimu Morrisonovi).

Pěkná kravina.

„Mikeu,“ odfrknul jsem si, „existuje pouze jediná kategorie lidí horších než ty, co chtěj prorazit u filmu: dokumentaristi. Vlastní sbírky National Geographiců počínaje rokem 1800. Mnoho z nich má předky, co zahynuli na cestě v pátrání po pramenech Nilu. Maj tetování a na krku kašmírový šály. Takže: jsou to blbci, ale liberální blbci, proto se cejtěj osvobozený od všech hříchů. Za další a stejně důležitý: maj prachatý rodiny, co jim ty jejich safari po celým světě cálujou.“

„Salingere, někdy seš fakt pořádnej…“ Mike zakroutil hlavou. „Kašli na to a poslouchej mě. Potřebujem námět. Pořádnej námět na dokument, kterej lidi vystřelí ze sedadel. Něco, co už lidi sice znaj, něco běžnýho, ale co my dva ukážeme v úplně jiným světle, úplně jinak, než jak to kdy viděli. Nažhav mozkový buňky, přemejšlej…“

Věřte nevěřte, ale to byl ten okamžik, kdy dva nýmandi zjistili, že můžou strupatou dýni proměnit ve zlatý kočár. Protože můžou. Měl jsem to. Nevím jak a nevím proč, ale zatímco na mě Mike zíral s tím svým úšklebkem sériového vraha a hlavou mi vířily tisíce důvodů, proč ten hloupý nápad zavrhnout, uslyšel jsem v mozku jedno ohromné cvak. Absurdní nápad. Šílený. Rozžhavený do běla. Naprosto idiotský nápad, u kterého bylo riziko, že bude zatraceně dobře fungovat.

Co bylo úchvatnější, mocnější a víc sexy než starý dobrý rock’n’roll?

Bylo to náboženství pro miliony lidí. Šlehnutí energie, která spojovala generace. Na této planetě neexistuje člověk, co by nikdy neslyšel o Elvisovi, Hendrixovi, Rolling Stones, Nirvaně, Metallice a o celé té nablýskané maringotce jediné opravdové revoluce dvacátého století.

Snadné, ne?

Ne.

Protože rock – to byly také vysoké a obrovské gorily v černém, podobné dvoudveřovým skříním s pohledem pitbula, placené za to, aby zahnaly takové vykuky, jako jsme my dva. Což by pravděpodobně rády udělaly i zadarmo.

Poprvé, kdy jsme se pokusili provést náš plán (Bruce Springsteen, koncert před turné v jednom lokále dole ve Villagi), jsem inkasoval jen pár strkanců a modřin. Mike byl na tom hůř. Půlka jeho tváře vypadala jako skotská vlajka. A jako třešnička na dortu: málem nás zažalovali. Po Springsteenovi následoval koncert White Stripes, Michaela Stipea, Red Hot Chili Peppers, Neila Younga a Black Eyed Peas, kteří byli v té době na vrcholu slávy.

Nasbírali jsme spoustu modřin a málo materiálu. Naše pokušení se na všechno vykašlat bylo veliké.

A tehdy se Bůh rocku sklonil až k nám, spatřil to naše patetické úsilí na jeho oslavu a chápavým pohledem nám ukázal cestu k úspěchu.

3.

V půlce dubna se mi podařilo sehnat dvě angažmá na zařízení pódia v Battery Parku, a to ne jen tak pro ledajakou kapelu, ale pro nejkontroverznější, nejďábelštější a nejzatracovanější kapelu všech dob. Dámy a pánové: Kiss.

Pracovali jsme jako ti nejpilnější mravenečci, a když ostatní nádeníci odešli, schovali jsme se do hromady odpadků. Tiší jako snipeři. Když přijelo první černé fáro, zmáčkl Mike tlačítko REC. Byli jsme v sedmém nebi. Byla to naše velká příležitost. Samozřejmě to všechno nabralo velmi rychlý spád.

Gene Simmons vystoupil z limuzíny dlouhé jako zámořská loď, protáhl si záda a poručil svým lokajům, aby pustili z vodítka jeho milovaného čtyřnožce. Jakmile byl ošklivý sněhobílý pudlík se zlomyslným výrazem volný, počal šmejdit naším směrem jako pekelný stopař, o kterém zpívá Robert Johnson („And the day keeps on remindin’ me, there’ s a hellhound on my trail/ Hellhound on my trail, hellhound on my trail“). Dvěma skoky to zvíře přistálo na mně. Mířilo přesně na krkavici, bestie. Ta chlupatá koule mě chtěla zakousnout.

Zařval jsem.

Popadla nás horda asi dvanácti tisíc goril, které by se nemusely stydět v Síni slávy hrdlořezů. Kopaly do nás, mlátily a zuřivě a sípavě nás táhly k východu s úmyslem hodit nás do oceánu coby potravu rybám. Neudělaly to. Nechaly nás zmlácené, pokořené a zmožené na lavičce mezi odpadky, abychom přemýšleli o svém stavu jako Willy Coyote. Zůstali jsme tam, neschopni přijmout tu porážku a poslouchali ozvěnu koncertu, který právě končil. Jakmile dohrály i přídavky, pozorovali jsme řídnoucí dav, a zrovna když jsme se chtěli vrátit zpátky do naší nory, začali vousatí obři typu Hell’s Angels s tvářemi kriminálníků nakládat bedny a zesilovače na náklaďáky Peterbilt patřící skupině. Přesně v tom okamžiku se Bůh rocku podíval dolů ze své Valhally a ukázal mi cestu.

„Mikeu,“ řekl jsem, „udělali jsme všechno špatně. Jestli chceme natočit dokument o rocku, o opravdickým rocku, musíme namířit kameru na druhou stranu jeviště. Na druhou stranu, kámo. Támhleti týpci jsou opravdickej rock. A,“ poznamenal jsem s úsměvem, „není na ně copyright.“

Ti týpci.

Roadies. Ti, co odřou špinavou práci. Ti, co nakládají ty osminápravové kolosy a řídí je napříč všemi státy, vykládají je, smontují pódium, připravují aparaturu, čekají na konec show a znovu, jak říká poezie: „Míle a míle na cestách, než půjdeme spát.“

Oh, ano.

Dovolte mi poznamenat, že Mike byl neuvěřitelný. Pomocí vize cinkajících mincí a reklamy zadarmo se mu podařilo přesvědčit jednoho znuděného manažera, aby nám dal povolení k natáčení. Roadies, kteří nebyli zvyklí na takovou pozornost, nás vzali pod svá ochranná křídla. A nejen to: ti vousáči přesvědčili manažera a advokáty, že můžeme jezdit s nimi (s nimi, ne s kapelou – a to bylo právě to eso, co je přesvědčilo) na celé turné.

A tak se zrodil dokument Zrozeni k dřině: Road Crew, temná stránka rock’n’rollu.

Byla to pořádná fuška, to mi věřte. Šest týdnů šílenství, bolestí hlavy, vopice a potu, na jejichž konci jsme měli dvě zničené kamery, sbírku různých otrav ze všeho možného, jeden vymknutý kotník (vyškrábal jsem se na střechu jednoho karavanu a zjistil, že je křehká jako máslová sušenka – a to jsem byl střízlivý, přísahám) a naučili jsme se dvanáct způsobů, jak vyslovit výraz „fuck you“.

Střihání nám zabralo celé léto o čtyřiceti stupních bez klimatizace, kdy jsme se nad zavařeným monitorem hádali jako psi, ale začátkem září 2003 (magický rok, byl-li vůbec kdy jaký) nejen, že jsme dokončili náš dokument, ale byli jsme s ním i spokojeni. Ukázali jsme ho producentovi jménem Smith, který nám velmi nerad poskytl pět minut. A věřili byste tomu? Nám stačily tři.

„Je to faktuál,“ poznamenal Mister Smith, svrchovaný to vládce Sítě. „Dvanáct dílů. Pětadvacet minut každý. Chci to mít začátkem listopadu. Zvládnete to?“

Úsměvy a potřásání rukou. Nakonec nás smrdutý autobus odvezl domů. Připitomělí a otupělí jsme na Wikipedii zjišťovali, co to, k čertu, ten faktuál znamená. Odpověď zněla: spojení televiz-ního seriálu a dokumentu. Jinými slovy: měli jsme necelé dva měsíce na to, abychom to celé přestříhali a vytvořili náš faktuál. Nemožné?

Ale jděte!

Prvního prosince toho roku šli Road Crew v televizi. A byl to skutečný triumf.

Najednou o nás všichni mluvili. Profesor Calhoun se nechal vyfotit, kterak nám předává cosi, co vypadalo jako ohyzdnost stvořená Dalím, ale co ve skutečnosti byla cena, kterou bývali poctěni zasloužilí studenti. Podtrhuji: zasloužilí. Blogy mluvily o Road Crew, tištěný papír mluvil o Road Crew. MTV udělalo speciál, který uváděl Ozzy Osbourne, jež k veliké nelibosti Mikea nesnědl žádného netopýra.

Nebyla to ovšem procházka růžovým sadem.

Maddie Gradyová z New Yorkeru nás článkem obsahujícím pět tisíc slov, nad kterým jsem si lámal hlavu několik měsíců, rozsekala na kusy ztupělou sekerou. Podle časopisu GQ jsme byli nepřátelé žen. Podle Life jsme byli dva misantropové. Podle Vogue jsme zosobňovali zadostiučinění generace X. A to nás skutečně smrtelně ranilo.

Někteří nerdi ze Sítě si vzali na mušku naši práci s rozvláčností a pedanterií, za kterou by se nemusela stydět ani Britská encyklopedie.

A právě na internetu, kolébce podělané virtuální demokracie, se začaly ozývat napůl směšné a napůl velmi znepokojivé hlasy. Podle dobře informovaných zdrojů jsme si Mike a já šlehali heroin, speed-ball, kokain a amfetaminy. Roadies nám jeden po druhém před-

váděli sto hříchů Sodomy a během natáčení jeden z nás zemřel („Mikeu, tady říkaj, že jsi umřel.“ „Tady říkaj, že „jeden z nás dvou umřel.“ „Proč teda zrovna já?“ „Podíval ses do zrcadla, kámo?“)

Moje nejoblíbenější však bylo tohle: přivedli jsme do jiného stavu fanynku jménem Pam (všimli jste si, že fanynky se vždycky jmenují Pam?) a donutili jsme ji k potratu během satanistického rituálu, který nás naučil Jimmy Page.

V březnu roku 2004 nám dal Mr. Smith podepsat smlouvu na druhou sérii Road Crew. Svět nám ležel u nohou. A pak, pár dní před tím, než jsme začali točit, se stalo něco, co překvapilo všechny, ale nejvíc mě.

Zamiloval jsem se.

4.

Bude to znít divně, ale stalo tak zásluhou „Říkejte mi Jerry“ Calhouna. Zorganizoval zvláštní projekci prvního dílu Road Crew s nezbytnou následnou diskusí pro studenty. „Diskuse“ smrděla léčkou, ale Mike (který nejspíš doufal, že konečně dostane toho našeho starého učitele a tím i celý svět) trval na tom, abychom tam šli, a já jako obvykle, když si Mike něco umanul, jsem ho pros-tě následoval.

Stvoření, které si našlo cestu k mému srdci, se nacházelo ve třetí řadě, téměř celé schované za stopadesátikilovým maníkem s pohledem Marka Chapmana (hned mě napadlo, že to bude milovník světa blogu). Bylo to v Calhounově obávané aule číslo 13, kterou někteří studenti Newyorské filmové akademie nazývali „Fight Clubem“.

Po skončení projekce se hned tlusťoch hlásil ke slovu. To, co v těch pětatřiceti minutách projevu řekl, by se dalo shrnout asi takto: „Sračky sem, sračky tam, sračky všude, kam se podíváš!“ Poté si spokojeně utřel slinu z tučného koutku, posadil se a s vyzývavým úsměvem ve tváři kulaté jako pizza zkřížil paže.

Zrovna jsem na něho chtěl vypálit dlouhou (předlouhou) sérii velmi málo korektních poznámek o pedantských tlustoprdech, když se stalo nemožné.

Blondýnka zvedla ruku, Calhoun si oddechl a dal jí slovo. Vstala (byla opravdu příjemného vzhledu) a se silným německým přízvukem řekla: „Chtěla jsem se vás zeptat. Co to přesně znamená ‚Neid‘?“

Začal jsem se smát a v duchu jsem děkoval svojí drahé Mutti za její umíněnost naučit mě její rodný jazyk. Najednou se ty dlouhé hodiny, co jsem trávil sebemrskáním jazyka proti zubům, vdechováním samohlásek a broušením písmena r, jako bych měl v puse zaseknutý ventilátor, jevily ve zcela jiném světle.

„Mein liebes Fräulein,“ pronesl jsem a vychutnával si ten zvuk podobný vystřelení špuntu na Silvestra, který vycházel z pokleslých čelistí té masy nadržených studentů (včetně tlusťocha). „Sie sollten nicht fragen, wie wir ,Neid‘ sagen, sondern wie wir ,Idiot sagen‘.“

Milá slečno, neměla byste se ptát, jak říkáme „závist“, ale jak říkáme „idiot“.

Jmenovala se Annelise.

Bylo jí devatenáct a ve Spojených státech byla něco přes měsíc kvůli stáži. Annelise nebyla Němka, ani Rakušanka a ani Švýcarka. Pocházela z miniaturní provincie na severu Itálie, kde většina obyvatel hovořila německy. Horní Adiže/Südtirol zní jméno toho podivného místa.

Noc před naším odjezdem na turné jsme se poprvé milovali za tichého zvuku Springsteena a jeho Nebrasky, což mě k Bossovi zase o trošku víc přiblížilo. Následující ráno bylo těžké. Myslel jsem, že už ji nikdy neuvidím. Ale nebylo tomu tak. Má sladká

Annelise, co se narodila v Alpách, osm tisíc kilometrů od Velkého jablka, si změnila stáž na studijní pobyt. Vím, že to bude znít šíleně, ale věřte mi. Milovala mě a já miloval ji. V roce 2007, když jsme se s Mikem připravovali na natáčení třetí (a poslední,

jak jsme si slíbili) série Road Crew, jsem v jedné hospůdce Hell‘s Kitchen požádal Annelise o ruku. Souhlasila s takovou vervou, že jsem se velmi mužně rozbrečel.

Co víc jsem si mohl přát?

Rok 2008.

Protože v roce 2008, zatímco jsme si úplně hotoví s Mikem dali pauzu po tom, co začali vysílat třetí sérii našeho fuck-tualu, jednoho vlahého květnového dne se na klinice v New Jersey ponořené v zeleni narodila Clara, moje dcera. Takže: voňavé hory plen, dětské kašičky, zdobení oblečků a stěn, ale zejména hodiny a hodiny strávené pozorováním Clary, která se učila poznávat svět. A jak zapomenout na všechny ty návštěvy Mikea a jeho momentální snoubenky (vydržely tak od dvou do čtyř týdnů, s výjimkou měsíce a půl, ale to se jednalo o Miss červenec), kdy se všemožně snažil naučit mou dceru své jméno ještě před tím, než Clara začala říkat „táta“?

V létě roku 2009 jsem poznal rodiče Annalise, Wernera a Hertu Mairovy. Netušili jsme, že „únava“, kterou Herta omlouvala svou bledost a závratě, byly metastázy v pokročilém stavu. Zemřela o několik měsíců později, koncem roku. Annelise nechtěla, abych ji doprovodil na pohřeb.

Roky 2010 a 2011 byly krásné a frustrující. Krásné: Clara šplhá všude možně, Clara se ptá „co to je?“ ve třech jazycích (třetím byla italština. Annelise učila i mě a docela mi to šlo. Byl jsem student velmi motivovaný díky paní učitelce, která byla neuvěřitelně sexy), Clara, která prostě jenom roste. Frustrující? Samozřejmě. Protože poté, co jsem před Mr. Smithe předložil zhruba sto tisíc různých projektů (všechny zamítnuté), jsme koncem roku 2011 začali točit čtvrtou sérii Road Crew. Tu, o které jsme přísahali, že neuvidí světlo světa.

Celé to bylo špatně, kouzlo se vytratilo a my jsme to dobře věděli. Čtvrtá série Road Crew je předlouhý nešťastný žalozpěv nad koncem jedné doby. Ale publikum, jak generace copywriterů dobře ví, zbožňuje být smutné. Sledovanost byla lepší než u tří předešlých sérií. Dokonce nám pochleboval i New Yorker, a to slovy: „Příběh jednoho snu s otevřenýma očima, který se roztříštil.“

Mike a já jsme byli zničení a apatičtí. V depresi. Práce, kterou jsme považovali za nejhorší z celé naší kariéry, byla oslavována i těmi, co se k nám ještě nedávno chovali jako k nakaženým morem. Proto jsem v prosinci 2012 přijal Annelisin návrh strávit několik měsíců v její rodné vísce, drobečku na mapě, který se jmenoval Siebenhoch, Horní Adiže, Jižní Tyrolsko, Itálie. Daleko od všeho a ode všech.

Dobrý nápad.

Hrdinové hor

1.

Obrázky Siebenhochu, které mi Annelise předtím ukázala, naprosto neodpovídaly tomu městečku uchycenému ve výšce tisíc čtyři sta metrů nad mořem. Pravda, okna s muškáty byla stejná a úzké uličky, aby se v nich udrželo teplo, také. Zasněžené hory a kolem dokola les? Jako z pohlednice. Ale ve skutečnosti to bylo... jiné.

Bylo to nádherné místo.

Líbil se mi kostelík obklopený hřbitovem, který nepřipomínal smrt, ale věčný odpočinek modliteb. Líbily se mi špičaté střechy domů, pečlivě upravené záhonky, silnice bez děr, líbil se mi dialekt chvílemi nesrozumitelný, který komolil jazyk mé matky (a konec konců i celého mého dětství) a jehož výsledkem byl tvrdý a nelibozvučný dialokt.

Líbily se mi dokonce i DeSpar dřímající kousek za městečkem na plácku s námahou urvanému lesům, křížení obecních silnic se státními, stejně jako se mi líbily horské stezky schované mezi buky, kapradím a ztepilými smrky.

Líbil se mi výraz mé manželky pokaždé, když mi ukazovala něco nového. Úsměv, díky kterému vypadala jako holčička, která, jak jsem si představoval, běhala po těch lesích, dělala sněhové koule, chodila po těch cestách a pak, když vyrostla, překonala oceán, aby se dostala do mé náruče.

A co ještě?

Chutnal mi špek, zejména ten vyzrálý, který domů nosil můj tchán, aniž by kdy prozradil zdroj této delikatesy. Zajisté nepocházel z toho, čemu říkával „obchody pro turisty“. A také knedlíky dělané nejméně na čtyřicet různých způsobů. Hltal jsem mřížkové koláče, štrůdly a mnoho dalšího. Nabral jsem čtyři nestydatá kila a vůbec jsem neměl výčitky svědomí.

Dům, ve kterém jsme bydleli, patřil otci Annelise, Wernerovi. Stál na západním okraji Siebenhochu (pokud městečko o sedmi stech obyvatelích má vůbec nějaké ohraničení) v místě, kde se hora tyčila vzhůru k nebi. V prvním patře byly dvě ložnice, malá pracovna a koupelna. V přízemí byla kuchyně, komora a to, čemu Annelise říkala obývák, přestože pro tuto místnost byl výraz „obývák“ značně zavádějící. Byla obrovská, se stolem uprostřed a nábytkem, který z dubového a borovicového dřeva vlastnoručně vyrobil Werner. Světlo sem dopadalo dvěma obrovskými okny, která vedla na louku, a hned první den jsem si tam postavil křeslo, abych se mohl kochat tím prostorem – horami a zelení (která, když jsme přijeli, byla zavalená hustou přikrývkou sněhu) – a nechat je vstoupit dovnitř.

Bylo to 25. února, právě když jsem seděl v tom křesle, kdy jsem uviděl vrtulník, jak brázdí nebe nad Siebenhochem. Byl celý ohnivě červený. Myslel jsem na něj celou noc. 26. února se vrtulník změnil v myšlenku.

Zafixovanou myšlenku.

27. jsem pochopil, že o tom musím s někým mluvit.

S někým, kdo věděl. S někým, kdo by pochopil.

28. jsem tak učinil.

2.

Werner Mair bydlel několik kilometrů vzdušnou čarou od nás, v místě, kde nebyl téměř žádný komfort a kterému místní říkali Welschboden.

Byl to přísný muž, který se usmíval velmi zřídka (kouzlo, které snadno zvládala jen Clara), sněhobílé vlasy ustupující na spáncích, modré pronikavé oči s nádechem šedi, špičatý nos a vrásky hluboké jako jizvy.

Táhlo mu na osmdesát a měl výbornou kondičku. Zastihl jsem ho jen v košili, přestože bylo něco pod nulou, jak štípe dříví.

Jakmile mě uviděl, odložil sekyru na krmelec a zamával mi. Vypnul jsem motor a vystoupil. Vzduch byl štiplavý a čistý. Nadechl jsem se z plných plic.

„Další dříví, Wernere?“

Podal mi ruku. „Nikdy ho není dost. A zima člověka udržuje v kondici. Dáš si kafe?“

Vešli jsme.

Sundal jsem si bundu a čepici a posadil se ke krbu. V kouři byla cítit příjemná vůně pryskyřice.

Werner připravil moka kávu (dělal italskou kávu po horalsku: plivanec černý jako dehet, který člověku nedovolí zamhouřit oko několik týdnů) a posadil se. Z šuplíku vyndal popelník a mrknul na mě.

Table of Contents

(We Are) the Road Crew

Hrdinové hor