Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

MILAN SYRUČEK

Michail Gorbačov

Uchránil Prahu od krveprolití?

© Milan Syruček, 2016

Photos © Archiv Fondu M. Gorbačova

© Grada Publishing, a. s., 2016

Vydala Grada Publishing, a. s., v Praze roku 2016 jako svou 6367. publikaci

Tisk Carter\Reproplus s.r.o

Grada Publishing, a. s.,

U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-9434-6 (ePub)

ISBN 978-80-271-9433-9 (pdf)

ISBN 978-80-271-0355-3 (print)

PŘEDMLUVA

POJÍ MĚ K VÁM ZVLÁŠTNÍ VZTAHY

Vážený čtenáři, dostáváš do rukou knihu známého spisovatele Milana Syručka, který svými knihami a blahodárnou činností publicisty udělal mnoho pro upevnění vzájemných vztahů mezi českým a ruským lidem. Jeho tvůrčí činnost, nakolik je mi známo, se vysoce cení českými čtenáři a také nynějším prezidentem Milošem Zemanem, dávným přítelem Ruska, který svým předvídavým a principiálním postojem pomáhá rozvoji přátelských vztahů mezi našimi zeměmi.

Vždy jsem pozorně sledoval historii vaší země. Pojí mě k ní zvláštní vztahy. Můj otec byl raněn, když se účastnil osvobozování Československa proti německo-fašistickým okupantům. Vyprávěl mi hodně o českém lidu a jeho kultuře. Mým blízkým studentským přítelem byl Zdeněk Mlynář, s nímž jsme později posuzovali mnohé aktuální politické problémy včetně příčin a možných důsledků pražského jara, perestrojky. Během našich mnohahodinových besed jsme se zabývali našimi základními pohledy na socialismus, demokracii a liberalismus. Tyto besedy se staly základem pro napsání mé knihy – dialogu „Reformátoři nebývají šťastnými“.

Mnohokrát jsem navštívil Československo. Zvláště jsem si zapamatoval nikoliv jednoduchá setkání s pracujícími v roce 1969, kdy ještě zůstávaly v živé paměti dramatické následky pražského jara. Nemohu také zapomenout mnohé otevřené rozhovory s prezidentem Václavem Havlem, prvním tajemníkem ÚV KSČ a iniciátorem kurzu reforem Alexandrem Dubčekem, premiérem Lubomírem Štrougalem, generálním tajemníkem ÚV KSČ Milošem Jakešem a dalšími.

Blízká setkání s těmito význačnými politickými činiteli vaší země měla vliv na můj kladný vztah k vaší „Sametové revoluci“ v roce 1989.

Dnes, stejně tak jako v letech přestavby, se do popředí vynořují otázky spojené s tím, aby se nepřipustila nová „studená válka“. To si dobře uvědomují mnozí pokrokově myslící politici a vedoucí činitelé našich zemí. Jak je známo, řešení těchto otázek věnuje mnoho sil váš prezident Miloš Zeman. Tyto řádky píšu na prahu mezinárodní konference, věnované EU, Rusku a evropské bezpečnosti, která se připravuje na září tohoto roku v Praze. Doufám, že kniha Milana Syručka přispěje k tomu, aby proběhla úspěšně.

Michail Gorbačov

23. června 2016

NEPŘEKROČITELNÝ PRÁH

NEDOVOLILI OMLUVIT SE

Cestou z Anežského kláštera ke Karolinu jsem se při našem rozhovoru, když jsem jí popisoval pamětihodnosti Prahy, mimo jiné zeptal Raisy Gorbačovové:

„Omluví se Michail Sergejevič za invazi sovětských vojsk do Československa?“

„Chtěl by, ale nedovolili mu to,“ tiše odpověděla.

„Kdo?“ vyzvídal jsem.

„Naše i vaše předsednictvo strany,“ povzdechla si.

Náš rozhovor se udál v dubnu 1987, kdy sovětský prezidentský pár přijel k nám na návštěvu na pozvání prezidenta a vlády Československé republiky. V některých našich sdělovacích prostředcích se sice uvádělo, že Gorbačov byl v čele stranické a vládní delegace, ale nebyla to pravda. V té době v SSSR již zrušili článek ústavy o vedoucí úloze strany, a proto manželé Gorbačovovi přijeli na státní, nikoliv také stranickou návštěvu. Nuance, kterou někteří u nás stále nechtěli přiznat.

Gorbačov měl oficiální program, jeho žena Raisa svůj. V jeho rámci navštívila výstavu děl českého umění z 19. a přelomu 20. století a poté měla mít besedu se studenty Univerzity Karlovy. Byl jsem v Anežském klášteře jako novinář a Raisu jsem fotografoval, proto jsem stál vedle ní. V tom chumlu přítomných oficiální tlumočnice uvízla někde v davu, a tak jsem se ujal překladu a na její žádost jsem ji poté doprovázel na setkání se studenty. Využil jsem toho, abych položil otázku, která ležela na srdci všem těm tisícům lidí, kteří tehdy tak spontánně vítali nového sovětského představitele jako symbol změn, které zasáhly jak Sovětský svaz, tak ovlivnily celé mezinárodní ovzduší. Překlad se snad povedl, zato fotografie se nezdařily. Ve spěchu jsem do fotoaparátu zasunul už použitý film. Zjistili to až v redakci časopisu Slovenka, jakmile film vyvolali. Požádali mě o něj, když z televize zjistili, že jsem Raisu fotografoval, a z mých fotek chtěli vyrobit celé číslo. Bohužel se to nezdařilo, k použití byly snad jen dvě tři fotky.

PRAŽSKÉ JARO A PERESTROJKA

To však není podstatné. Tehdejší jeho cesta k nám byla jedním z příkladů vztahu Gorbačova k naší republice, kterou si obzvláště oblíbil. Nevím, nakolik v tom hrála roli Raisa, kterou zbožňoval, často dal na její úsudek a ona byla Prahou nadšena. Nebo také fakt, že pro něj naše země byla spojena svým pražským jarem 1968 s jeho ideou přestavby a otevřenosti (perestrojky a glasnosti) doslova pupeční šňůrou. Základní ideou obou koncepcí bylo totiž přesvědčení, že socialismus lze reformovat tak, aby měl lidskou tvář. Když se ho jednou novináři zeptali, jaký je podle jeho názoru rozdíl mezi pražským jarem a sovětskou přestavbou, odpověděl krátce: „Devatenáct let.“

„Socialismus s lidskou tváří“ sice bylo naše okřídlené heslo, které se v souvislosti se sovětskou přestavbou nevyslovovalo, ale bylo v jejím podtextu: zbavit socialistický, či obecněji komunistický režim všech jeho nepřístojností, které se projevovaly jak u nás, tak v SSSR, a dokázat, že může být spravedlivým řádem, spravedlivějším než kapitalismus. O něm sice svého času Winston Churchill prohlásil, že je to špatný řád, ale že lidstvo dosud nic lepšího nevymyslelo. Nikoliv náhodou použil tento citát ve svých knihách i francouzský prezident François Mitterrand, když nejprve stanul v čele socialistické strany a poté i státu s předsevzetím, že prosadí tu podobu socialismu, o níž byl přesvědčen, že bude tím nejlepším společenským řádem. Uchová sice všechny principy demokracie a svobody, ale bude k lidem i ekonomicky a sociálně podstatně spravedlivějším. Nebylo jeho vinou, že se ani tento pokus nezdařil.

Nemíním však meditovat o socialismu jako takovém. Jde mi o to, jak se formoval a vyvíjel vztah muže, který se v roce 1985 dostal do čela sovětské komunistické strany a později i státu, k naší republice a do jaké míry poznamenal náš vývoj.

Jak jsme si ukázali, v dubnu 1987 nesplnil tak toužebná očekávání našich občanů. Ale to neznamená, že jeho návštěva byla z tohoto hlediska zbytečná. Je zajímavé podívat se za oponu tehdejších událostí a v čem měla důsledek i pro další období.

Část toho naznačila už sama příprava Gorbačovovy první oficiální návštěvy u nás. Jednu stránku této přípravy, dnes už humornou, odhalil tehdejší druhý tajemník městského výboru strany Miroslav Štěpán v knize Můj život v sametu aneb Zrada přichází z Kremlu.

„Byl jsem tehdy důležitý tajemník, taková dvojka za Kapkem. A ten mi řekl: „Hele, vezmeš si na starost toho Gorbačova, jo? Bylo by potřeba, aby se ten jeho průvod tak dvakrát zastavil: poprvé u hodin Na Příkopech a podruhé u hodin u Prašné brány. Ty zajistíš, aby tam k němu naběhlo dost lidí, kteří se jako budou dojímat a budou se s ním otevřeně bavit, jo?“ Kapek opravdu nebyl žádný přestavbář, jen chtěl prostě být pochválen z vyšších míst a před Sověty, očistit se od minulosti.

Tak jsem si to všechno pěkně připravil, ve straně si na to sehnal lidi a čekám na Jungmannově náměstí na příjezd kolon. Když přijeli, dal jsem se s nimi na pochod. V pasáži Karioka na Můstku jsem potkal Biľaka, Kempného a ještě nějakého soudruha, vypadali dost zaskočeně. Ptali se mě: ,Štěpáne, kam běžíš?‘ Říkám: ,Já tam mám akci.‘ A oni: ,Taky tě to vyhodilo ten dav? Taky tě to vyhodilo?!‘ To bylo kouzelný! Tak říkám: ,Jo, taky mě to vyhodilo!‘ Tehdy tam bylo asi sto tisíc lidí. Většina z nás si myslela, že nás Gorbačov přijel pochválit. Jenže stejná většina taky věděla, že tam ti lidé nepřišli podpořit vedení KSČ, ale Gorbačova. To je schizofrenie té doby. Pak Kapek druhý den povídá: ,Soudruzi, já šel přímo vedle něj! Přímo vedle něj! Tam jak se ale někdo přiblížil, hned mu ta ochranka dala ránu! Ale ne do břicha! Do přirození! Soudruzi, mě z tý jeho návštěvy tak bolí přirození!‘“ Jak píše Jan Campbell na závěr svých komentářů: komentáře netřeba.

Gorbačovův program se pečlivě připravoval na obou stranách. V našem návrhu bylo mimo jiné šestihodinové Gorbačovovo setkání s předsednictvem ústředního výboru KSČ a hodinová beseda s jeho generálním tajemníkem Gustávem Husákem. To Gorbačov prohodil: s Husákem chtěl hovořit šest hodin a s předsednictvem pouze hodinu. Proč? Protože v té době věřil, že Husák může být motorem změn podobným těm, které už dva roky probíhaly v Sovětském svazu. Čím byly hlubší, tím méně je přijímali vedoucí činovníci jak v Československu, tak v sousední NDR. Proto se nechtěl bavit s lidmi, o nichž věděl, že jejich stranický konzervatismus je nepřekonatelný. Ostatně, takové lidi měl i ve svém vedení, ani tam se mu to nepodařilo, ale důvody toho byly podstatně hlubší a budeme se jimi ještě alespoň částečně zabývat.

Pokud jde o československé stranické vedení, byli v něm sice lidé, kteří chápali alespoň nutnost ekonomických reforem, nemá-li se stát řítit do katastrofy, k němž patřil mj. Lubomír Štrougal, Miloslav Hruškovič, Petr Colotka a kupodivu i Antonín Kapek, ale ostatní nechtěli o jakýchkoliv reformách ani slyšet. A zejména nikoliv o glasnosti neboli otevřenosti, tedy o větší svobodě slova, větší informovanosti lidí, o pluralitě kandidátů při volbách do různých funkcí, o tom, aby se politika netvořila jen v úzkém okruhu lidí, kteří se do funkcí dostali spíše na základě nejrůznějších intrik, své rétoriky, často falešné, ale nikoliv alespoň náznakem svobodné volby. Představa, že by jejich jménem třeba Fojtík už neřídil sdělovací prostředky a nediktoval jim, co a jak mají předkládat veřejnosti, aby neschvaloval, kdo vůbec tak smí či nesmí učinit, byla pro ně nemyslitelná. Chápali, jak by se v té chvíli silně otřásaly jejich pozice a jak by to asi byla labutí píseň jejich politické kariéry.

Podstatou tehdejšího vládnutí byla právě centralizace moci v jejich rukou a prostředníky k jejímu prosazování byl celý systém vedoucích tajemníků krajských, okresních a nakonec místních výborů. Pro mladší připomenu, že i když se konaly na všech stupních volby, kandidátku volených vždy připravoval a schvaloval vyšší orgán a ta se pak potvrzovala jednomyslně. Tito vybraní funkcionáři pak řídili ve svém okruhu vše – od závodů po činnost učitelů ve školách. A to často jen na základě telefonického příkazu, protože pokud byl pokyn špatný a něco se nezdařilo, odpovědnost za to nesl ten, kdo pokyn přijímal, nikoliv kdo vydával. Podle našich současných názorů je to absurdní, ale prostě to tak fungovalo, a proto to vedlo naši republiku postupně nikoliv k nebeskému blahobytu, ale do pekel.

Měl bych se zmínit alespoň stručně ještě o jedné složce, která ovlivňovala řídící funkci státu ve všech jejich politických, ekonomických a vojenských složkách – byl to systém sovětských poradců, jak se jim ironicky přezdívalo „poraděnků“, kteří působili v těchto složkách buď přímo, nebo prostřednictvím svých „důvěrníků“ – vybraných a prověřených českých a slovenských komunistů, a jejichž „rady“ byly skrytou formou příkazů, jak se co má či nemá dělat. Proto bylo sovětské vedení podrobně informováno o dění v naší republice a jejich prostřednictvím bylo toto dění usměrňováno do „správné“ linie.

„Proces normalizace v ČSSR byl fakticky spuštěn již 20. srpna 1968, kdy se sovětské vedení nezvratně rozhodlo k radikálnímu a mimořádně nákladnému kroku – k vojenské intervenci. Pro úplné dosažení svých konečných cílů – důsledné obnovy pořádků v ČSSR podle sovětských zvyklostí – byla Moskva ochotna nastolit i otevřenou formu přímé vojenské správy okupované země. Byla připravena tvrdě prosadit své zájmy mj. pomocí ostrých direktiv, příkazů a zákazů, případně též prostřednictvím zřízení vojenských komandatur v každém okrese,“ uvedl Jan Šolta ve svém vystoupení v květnu 2013 v Národním muzeu v Praze na mezinárodní vědecké konferenci, kterou ke 100. výročí narození Gustáva Husáka uspořádaly Historický ústav SAV v Bratislavě a ÚSTR v Praze. Jeho poznámky byly publikovány ve sborníku Slavomíra Michálka, Miroslava Londáka a kol. Gustáv Husák – moc politiky, politik moci (vydavatelství SAV Bratislava 2013). „Mnohé by se mělo dělat lépe, ale nešlo to, protože jsme to nesměli dělat, neboť jsme byli okupovaní,“ citoval Viliama Plevzu z knihy Vzostupy a pády. Gustáv Husák prehovoril (vydal Tatrapress v Bratislavě 1991). Husák otevřeně kritizoval (ale teprve až v roce 1990), že si velitel sovětských vojsk zval pravidelně do Milovic tajemníky OV a KV KSČ, kteří tam chodili častěji než na sekretariát ÚV KSČ. Tak jako každý vedoucí tajemník OV KSČ měl svého patrona z okruhu sovětského velvyslanectví, byl též každému vyššímu veliteli ČSLA přidělen důstojník ze Střední skupiny sovětských vojsk umístěné v ČSSR, se kterými probírali klíčové problémy, včetně otázek důvěrné povahy. „Je to okupace, ale jde o omyl Sovětů a ten já napravím, vojska odejdou a reforma bude pokračovat,“ slíbil prý Gustáv Husák v srpnu 1968 svým přátelům.

Píšu alespoň okrajově o těchto záležitostech proto, že Gorbačovova idea změn spočívala právě v rozbití tohoto systému. V tom, aby se do čela různých orgánů dostávali lidé na základě několika kandidatur, a tím probíhaly i relativně svobodné volby, aby sama strana nebyla už „vedoucí silou“ ze zákona či přesněji z ústavy, ale musela se o důvěru ucházet, byť samozřejmě rozsah konkurence zůstával do jisté míry omezený: mohli to být jen lidé, kteří by socialismus zachovali, nikoliv ho zničili. A také abychom si sami svobodně, bez cizího vlivu, rozhodovali o vlastních záležitostech.

V Československu však stranické vedení nechtělo dopustit ani tyto změny. Proto Gorbačovovi šlo o to, pohovořit zvláště s Gustávem Husákem, jak by bylo možné dospět k podobným – a zejména kádrovým – změnám i v Československu. Moskva to už tehdy, na rozdíl od předchozích let, nemohla nařídit. Ještě Antonín Novotný byl do čela strany vybírán na základě schválení Moskvou, Dubček už nikoliv. (Tehdy o volbě Novotného prvním tajemníkem ÚV KSČ koloval vtip: Volali z Prahy do Moskvy, aby se Chruščova zeptali, kdo má být v čele strany. Nikita Sergejevič odpověděl: No vot, eto vaše dělo. Naši si to přeložili jednoduše: má to být Novotný.) Ačkoliv Gorbačov oficiálně až v roce 1988 vyhlásil konec tzv. Brežněvovy doktríny, tedy podřízenosti jednotlivých socialistických zemí, vyznával ji už od svého nástupu do nejvyšší funkce (mluvčí ministerstva zahraničí Gennadij Gerasimov nazval tehdy tento nový postoj vtipně „Sinatrovou doktrínou“ podle nejslavnější písně tohoto amerického zpěváka „My way“). Dokonce ještě dříve. Poprvé se o tom zmínil na setkání generálních tajemníků komunistických stran socialistických zemí při Černěnkově pohřbu v březnu 1985. Ale ti, už také pro svůj pokročilý věk a stereotypnost myšlení, jeho slova nepochopili.

SRPEN 68 VE STAVROPOLU

Nezapomeňme, že v té době patřil sovětský vůdce k mladší politické garnituře, byl prvním v čele strany, kdo nezažil Říjnovou revoluci. V době srpnových událostí byl ještě ve Stavropolu. Avšak 5. srpna 1968 byl nečekaně zvolen druhým tajemníkem krajského výboru strany. Za Nikolaje Jyžina, kterého odvolali z funkce, protože se od rodiny odstěhoval k milence, a to bylo tehdy nepřípustné. Marně se odvolával na to, že svou ženu už nemiluje. „Co to meleš stále dokola: nemiluji, nemiluji. A my co? Všichni snad milujeme? Ale žijeme tak!“ oponovali mu členové krajského výboru a tak i rozhodli. Proto Michail Sergejevič nemohl odjet s Raisou na již zaplacenou dovolenou v Soči.

Srpnové události v Československu ho tedy zastihly na pracovišti. Na krajský výbor byla z ústředního výboru strany doručena rudá knížečka s vylíčením toho, co se podle sovětské verze u nás odehrávalo. K invazi podle ní došlo proto, že se Československo ukázalo slabým článkem Varšavské smlouvy, a toho chtěli protivníci ze Západu využít. Frontálního střetu se báli, a tak hledali možnosti, jak socialistické společenství rozložit zevnitř.

„Netušil jsem, že to bylo pouze ničím nepodložené tvrzení,“ sám píše ve svých pamětech. Tehdy to přijal jako fakt. Poradil se s prvním tajemníkem krajského výboru Leonidem Jefremovem a na jeho pokyn svolal na druhý den zasedání byra krajského výboru. Na něm podpořili linii ÚV KSSS, tak jako to učinili ve všech dalších stranických orgánech na všech úrovních. „I u nás ve Stavropolu bylo nemálo těch, kteří odsuzovali vstup vojsk na cizí území jako vměšování se do vnitřních záležitostí, ale k masovým vystoupením nedošlo,“ zachycuje tehdejší reakce sovětské společnosti. Připomíná, že na byru řešili případ jednoho novináře a učitele filozofie, který protestoval a přísně ho pokárali za „ideové chyby“.

CO GORBAČOV O PRAŽSKÉM JARU NEVĚDĚL

V těch pohnutých srpnových dnech jsem přirozeně v SSSR nebyl, onu noc z 20. na 21. srpen jsem měl v redakci Mladé fronty službu vedoucího vydání, ale přesto si neodpustím několik poznámek k atmosféře, která v SSSR panovala a o níž je u nás stále ještě matné povědomí. V roce 1968 jsem byl naposledy v Moskvě v dubnu a jako obvykle jsem spal u svého přítele Volodi Ponizovského, vedoucího vojensko-vlasteneckého oddělení Komsomolské pravdy. Tehdy měl vzal na procházku po městě, doma se bál hovořit otevřeně, nevěděl, nakolik je odposloucháván, ale tušil to. „Milane, hrozně vám fandím, ale hrajete si s ohněm. Tohle vám neprojde, na hranicích se už soustřeďují naše jednotky,“ říkal mi, protože z titulu své funkce měl informace od známých přímo z generálního štábu.

Po návratu do Prahy jsem o tom informoval Alexandra Dubčeka, s nímž jsem se dobře znal ještě z doby, když jsem psal reportáže o osudu našich komun v SSSR. Zpovídal jsem všechny žijící příslušníky a jejich potomky včetně těch z kyrgyzského Interhelpa, kde vyrůstal také Dubček. Teď jen mávl rukou: „Nesmysl, vojenská rozvědka mi nic takového nehlásí. To se jen připravují na vojenské manévry, které budou v červnu. Vy novináři máte vždycky ve zvyku ze všeho nafukovat velkou bublinu.“

Rozvědka však zřejmě neměla za úkol vyvíjet činnost „všemi azimuty“. Jinak by jí nemohlo uniknout, že sovětské divize rozmístěné v NDR dostaly již začátkem dubna příkaz, aby se připravovaly ke vstupu do Československa. Ve vzpomínkách sovětských pamětníků, které sestavil do sborníku Invaze 1968. Ruský pohled Josef Pazderka, se mj. uvádí, že Leonid Brežněv měl už 12. dubna na pracovním stole plán invaze do Československa. Potvrdil to také například seržant Jurij Sinělščikov, náčelník rozhlasové stanice v 647. samostatném spojovacím batalionu, který zabezpečoval telefonickým a rádiovým spojením velitelství 35. motostřelecké divize, dislokované nedaleko Postupimi. Jeho vyprávění, které bylo otištěno v časopise Politická osvěta, odvysílalo moskevské rádio Hlas Ruska 9. září 2014 (Zpravodajská multimediální agentura Sputnik oznámila 6. března 2016, že rádio se přejmenovalo také na Sputnik a že agentura spouští informační portál v češtině).

Sinělščikov uvádí, že jeho divize byla společně s dalšími útvary 20. armády do 15. května 1968 soustředěna u československé hranice. Vojákům bylo sděleno, že divize bude přesunuta do Prahy, jak to žádají českoslovenští dělníci a rolníci, aby jim sovětští vojáci pomohli bojovat s kontrarevolucí. Okamžitě začala ideologická a taktická příprava.

„Seznamovali nás s dějinami Československa, s taktikou boje ve městě, s pravidly organizace spojení v městských podmínkách a v horské krajině. K vojákům a velitelům promlouvali důstojníci, kteří měli zkušenosti z vojenských akcí v maďarských událostech v roce 1956. A nemluvili ani tak o kladných zkušenostech, jako spíš o četných chybách, kterých se dopustilo naše velení v průběhu této operace.

Od května do poloviny srpna se spojovací batalion stále účastnil různých cvičení. Na plášť tanků a jiné techniky se bílou barvou nanášely dva pruhy křížem krážem, široké 10–15 cm. Dělalo se to proto, aby bylo možné odlišit (mimo jiné i ze vzduchu) sovětskou techniku od československé.

Ve 23:00 (v noci z 20. na 21. srpna) jsem v souladu s plánem operace Dunaj odvysílal smluvený signál a divize zamířila k hranici. Nebyl to pochod jednoduchý: noční podmínky, úzká horská silnice, místy neudržovaná. Technika se ale pohybovala přesně podle rozvrhu. Pomohla v tom správně zvolená taktika: když zhasl motor, pak techniku neopravovali, ani ji nebrali do vleku, prostě ji shazovali ze srázu, aby se neztrácel čas.“

Dál popisuje, jak celkem bez problémů dojeli až do Prahy, kde 21. srpna ráno měli už pod kontrolou všechny hlavní objekty města. „Na náměstích stály tanky, jejich počet odpovídal počtu ulic, které do nich vedly. Do každé z ulic mířila hlaveň tanku. Vojáci se nacházeli uvnitř automobilů, tanků a obrněných vozů. K jídlu jsme měli jen suchou stravu. A ve vozech jsme také spali,“ pokračuje ve svých vzpomínkách seržant. Nebudu popisovat všechny podrobnosti, sami je známe a už přímo nesouvisejí s tématem. Jen si ještě neodpustím jednu jeho ponurou, pro nás však poněkud humornou historku.

„Značně složitá byla pro naše vojska likvidace rozhlasových stanic. Několik dní pokračovaly výkonné rozhlasové vysílače v antisovětském vysílání. Vysílaly v češtině i v ruštině. Vysílačky neustále blokovaly naše divizní rádiové sítě, v éteru se ozývaly požadavky, abychom se vrátili zpátky domů, do Ruska. Jeden rádiový výtržník (soudě podle návyků se jednalo o radiotelegrafistu Československé armády) kontroloval rádiovou síť, ve které jsem pracoval, a trvalo to několik dní. Obyčejně se objevoval brzy ráno se slovy: Zdravstvuj, Palatka 69 (to byla volací značka mojí rozhlasové stanice), vítá tě Josef. Dál vyjmenovával volací značky všech rozhlasových stanic pluku působících v této síti a navrhoval nám, abychom odjeli do Ruska. Když naše rozhlasové stanice měnily frekvenci na náhradní, dokázal nás najít i tam.“

Dubček a ostatní vedoucí činitelé neměli ani tušení, jaké nejrůznější akce se připravovaly v SSSR na destabilizaci naší situace a jak podrobně byla sledována. O jedné z nich vypovídá archiv Univerzity v Cambridgi, který uchovává dokumenty, jež v roce 1992 z Moskvy vynesl a v Británii předal někdejší pracovník KGB Vasilij Mitrochin. Od roku 1948 až do svého odchodu do důchodu v roce 1984 pracoval v archivu, kde tajně shromáždil 25 000 stran dokumentů, které se po jeho útěku staly známými jako Mitrochinův archiv. Ten je vůbec nejdůležitějším zdrojem informací o činnosti sovětské rozvědky a kontrarozvědky, které se dostaly na Západ. V červenci 2014 část dokumentů, týkajících se zejména pražského jara, cambridgeská univerzita předala ČTK. Týkalo se to 19 z celkem 33 složek s jeho strojopisnými záznamy v ruštině. Ručně psané poznámky v sešitech zůstávají tajné.

Dokumenty odhalují operaci s krycím názvem Progres, kterou zahájil tehdejší šéf sovětské tajné služby KGB Jurij Andropov v květnu 1968. Jejím smyslem bylo nasadit patnáct předem připravených agentů, kteří měli monitorovat situaci v československých médiích, ve Svazu spisovatelů, Univerzitě Karlově, zejména její Filozofické fakultě, v nekomunistických stranách působících v rámci Národní fronty – tedy socialistické a lidové a v KAN (Klubu angažovaných nestraníků). Předmětem zájmu byly rovněž konkrétní osobnosti. Třebaže některá jména jsou v anglickém přepisu zkomolena, dá se určit, že se jednalo o předsedu Svazu spisovatelů Eduarda Goldstückera, ze spisovatelů zejména o Pavla Kohouta a Milana Kunderu. Dále byli na seznamu šéfové médií – ředitel Čs. televize Jiří Pelikán, šéf televizního zpravodajství Kamil Winter, redaktor Čs. rozhlasu Milan Weiner, zástupce šéfredaktora Rudého práva Zdislav Šulc. Z periodik měli agenti věnovat zvláštní pozornost deníku Svobodné slovo a týdeníku Literární listy.

Každý z nasazených agentů měl dostávat odměnu 300 dolarů měsíčně a navíc měl mít hrazeny náklady na ubytování a dopravu. V Mitrochinově dokumentu jsou uvedena jen jejich krycí označení jako Viktor, Jürgen, Sadko nebo Vlas. Z hlediska jazykové výbavy ani u jednoho z patnáctičlenné skupiny není uváděna čeština. Někteří už za sebou měli zkušenosti z operací v zemích západní Evropy. Ve složce je u některých agentů zaznamenáno konkrétní zadání. Například jedna pětice měla „infiltrovat reakční kruhy“ ČSSR s cílem „zjistit jejich konkrétní záměry a plány“. Informace z archivu mimo jiné uvádějí, že agenti „Gromov“ a „Gurijev“ dostali adresy a mapy bydlišť literárního vědce Václava Černého a spisovatele Jana Procházky s cílem vlákat je pod záminkou, že jim hrozí nebezpečí, do automobilu a unést. Akce, která měla být provedena 10. května, ale skončila nezdarem.

V Sovětském svazu sílila ideová „masáž“ jeho obyvatel a propaganda proti „revizionismu“ československých komunistů a údajné naší snaze se odtrhnout od socialistického tábora se neštítila jakýchkoliv prostředků.

Komsomolská pravda otiskla článek o „revizionistickém postoji“ naší redakce a jejího šéfredaktora Miroslava Jelínka. Vzápětí se ozval telefon tehdejšího šéfredaktora Komsomolky Borise Pankina: „Odpusťte, ale museli jsme to otisknout, byl to příkaz shora.“ Byli jsme totiž přátelé, od konce padesátých let se z naší iniciativy konala roční setkání šéfredaktorů a vedoucích zahraničních rubrik mládežnických deníků socialistických zemí, na nichž jsme se spřátelili i osobně. To zůstalo, třebaže Boris už dávno odešel z novin, byl mj. předsedou Všesvazové agentury autorských práv (VAAP), velvyslancem ve Stockholmu, Praze a Londýně, krátce ministrem zahraničí. Dnes žije jako důchodce ve Švédsku a občas si spolu dopisujeme.

Ale tehdy nás kritizovali za řadu článků, zejména za článek Jiřího Hanzelky a také Vaculíkův „Dva tisíce slov“, který jsme připravovali společně s redakcí Práce a otiskli ve stejný den. Předtím jsem byl s Mirkem Jelínkem na poradě v Práci, kde se článek podle našich připomínek ještě upravoval.

Jak se líčilo Československo v tehdejším sovětském tisku? Uvedu alespoň jeden příklad, jehož pozadí jsem osobně znal. Moskevská Pravda přetiskla z bulharského Rabotničeske dělo reportáž o tom, jak americké tanky jsou již dvanáct kilometrů od Prahy. Byla to pravda, jenže se jednalo jen o několik tanků z druhé světové války, které americký filmový štáb použil k natáčení filmu Most u Remagenu v Davli. Film pojednává o posledním velkém mostu přes Rýn, který měla americká zvláštní jednotka dobýt a nacisté jej naopak chtěli vyhodit do vzduchu. Ten originální byl už zdemolován, a proto si Američané vybrali davelský, který pro své účely upravili: nadzdvihli ho asi o tři centimetry, nakašírovali na něm věže a na pravém břehu vyhloubili tunel, který byl v sedmdesátých letech zazděn. Byl jsem v té době členem cyklistického oddílu ve Zbraslavi a tak jsme se často jezdili po štěchovické silnici do Davle dívat, jak tam Američané točí film. Přesto se reportáž „o amerických tancích pod Prahou“ stala jedním z klíčových argumentů sovětské invaze!

Když jsem se už zmínil o Američanech, musím k jejich úloze v srpnových událostech dodat Husákův výrok, který cituje Viliam Plevza ve své knize Vzestupy a pády. Gustáv Husák prehovoril: „L. Johnson se dohodl s L. Brežněvem a vzal naši okupaci na vědomí, jen formálně protestoval, jinak nehnul ani prstem.“ Francouzský prezident kritizoval amerického za to, že když začala invaze do Československa, odjel z Bílého domu na dovolenou. Ještě bych chtěl ze svých osobních vzpomínek připomenout fakt, který jsem sice již použil v jiné své knize, ale pro dokreslení je více než výstižný. Koncem července mě v redakci Mladé fronty navštívila zpravodajka amerického provládního listu Washington Post, která mi sdělila, že ji do Prahy posílá šéfredaktor, aby zpravodajsky pokryla vstup sovětských vojáků do Prahy. Ptala se mne, zda vím, kdy to bude, chtěla by totiž ještě předtím zaletět do Jugoslávie vykoupat se v Jadranském moři.

Odvolám se ještě na mnohem autoritativnější osobu, Jiřího Hájka, který byl v té době ministrem zahraničí. V květnu se v Mariánských lázních zúčastnil Pugwašského sympozia, a k soukromé rozmluvě se setkal na jeho přání s jedním z účastníků – Henry Kissingerem. Byl tehdy profesorem Harvardské univerzity, než se později stal prezidentským poradcem a ministrem zahraničí USA. Hájek mi později říkal, že si dosah jeho slov bohužel uvědomil až příliš pozdě. Pro jistotu je ocituji z Hájkových Pamětí, jak si je zapamatoval:

„Sdělil mi, že američtí politologové sledují náš vývoj s velkou pozorností a že i značná část americké veřejnosti má k němu sympatie a přeje mu úspěch... A dodal, že doufá, že najdeme správné pochopení u svých ruských přátel. Kdyby totiž takové pochopení neprojevili a pokusili se rozdíly v názorech řešit mocensky, vyvolalo by to v Americe možná rozhořčení a jisté politování, ale nic víc. Vládní kruhy USA respektují rovnováhu sil v Evropě i stabilitu sovětského bloku – bez ohledu na ideologické rozdíly – jako faktoru této rovnováhu zajišťujícího...“

Existuje podstatně více dokumentů, které zpětně dokazují, že Američané byli nejen o vstupu vojsk k nám předem informováni, ale že to necítili jako problém, jímž by se museli zabývat. Tehdejší ministr zahraničí USA Dean Rusk prohlásil, že „vůči Československu nemají Spojené státy žádné závazky“. Nebylo to tak zcela pravda, intenzivně se jednalo o tom, aby nám USA vrátily část našeho zlatého pokladu, který nám za okupace ukradl Hitler a jenž nám po válce spojenci přisoudili. To překrylo jiné události, a tak americký velvyslanec v Praze Jacob Beam až měsíc po nástupu Alexandra Dubčeka do nejvyšší stranické funkce zaregistroval, že vůbec existuje a vyrozuměl o tom Washington. I poté, když se už plně rozvíjelo pražské jaro, a dokonce přibývaly signály, že SSSR nebude k tomu nečinně přihlížet, jak Bílý dům, tak ministerstvo zahraničí zastávaly názor, že „nejlepší bude nedělat nic“. Vyplývá to z desítek odtajněných dokumentů z období Johnsonova prezidentství.

Hlavní americkou starostí bylo, jak by se Moskva postavila k tomu, kdyby společenský trend u nás ohrozil komunistické zřízení. Američané si sice uvědomovali, že bylo jejich „největší chybou“, jak nechali prakticky bez povšimnutí proběhnout únor 1948, na druhé straně však neměli žádný zájem sebemenším gestem, třeba i jen ekonomickou pomocí, podpořit pražské jaro. Takto to už vyjádřil náměstek ministra Deana Ruska pro politické záležitosti Eugene V. Rostow v memorandu z 10. května. Tím méně nějakou výraznější akcí, například přesunem části amerických jednotek v západním Německu k našim hranicím. Proti tomu ostře vystoupil rovněž tehdejší kancléř Kurt Kiesinger, jehož vláda také začala vůči Moskvě přibližovací politiku. Navíc československá vláda neprojevila ani náznakem, že by si přála nějakou formu americké pomoci. Přirozeně, proč by dávala Moskvě další argument?

Ještě v červenci na obědě zahraničněpolitických poradců s prezidentem Johnsonem ministr Rusk pochyboval o odhodlání SSSR vojensky zasáhnout, byť měl takové signály. Naopak požadoval pozastavit legislativu, která by případně udělila ČSSR doložku nejvyšších výhod, „protože by to za současné situace způsobilo Praze problémy s Moskvou“.

Nejpřesněji americké pozice vyjádřil ve svém telegramu z 22. července velvyslanec USA v Moskvě Llevellyn Thompson. Podle jeho názoru je třeba vyčkávat a nedráždit Sověty. Ať už to s ČSSR mělo dopadnout jakkoliv, Spojené státy a západní demokracie z toho mohly mít jen užitek.

„Rusové si nenechali žádný prostor k ústupu a za své hrubé jednání v této záležitosti zaplatili už teď vysokou cenu jak v komunistickém, tak ve svobodném světě. Pokud Češi jejich nápor odrazí, utrpí sovětská prestiž a ostatní země jejich tábora to povzbudí k větší nezávislosti. Jestli naopak použijí sílu, bude svobodný svět šokován, NATO posíleno, naděje na snížení vojenských výdajů dohodou se Spojenými státy ohrožena, atd.“

Pro Ameriku bylo mnohem podstatnější, že se právě rozbíhala sovětsko-americká odzbrojovací jednání a ta nesměla narušit žádná jiná skutečnost. Dokonce se ve vládních kruzích diskutovalo, jak se mají USA zachovat v případě posrpnových emigrantů z Československa, zda je mají přijmout či naopak odmítnout, aby tím nepodráždily zbytečně Moskvu. Obdobně se chovalo velení NATO. Ačkoliv předtím bylo zvykem, že vzlétlo-li u nás byť jen jediné vojenské letadlo, na druhé straně učinili totéž. V oné srpnové noci přilétaly na Ruzyň desítky sovětských letadel, ale na západ od našich hranic se neprojevila jediná reakce.

Všechna tato fakta samozřejmě Michail Gorbačov a ostatní straničtí funkcionáři v té době nevěděli. Měli v rukou jen onu „rudou knížku“ (snad inspirovanou podobnou rudou knížkou Mao-Ce-tungových citátů z té doby?), z níž čerpali informace, které alespoň v některých z nich vyvolávaly jisté pochybnosti. Měl je sám Gorbačov, zejména když v roce 1969 poprvé navštívil Československo a na vlastní oči a uši viděl a slyšel, jaký vztah mají Češi a Slováci k cizím vojákům – prostě okupantům. To jej vedlo k dalším hlubším úvahám – například o tom, jak se opět v SSSR ztrácí onen duch reformátorství, který se probudil po XX. sjezdu KSSS, po kritice kultu Stalinovy osobnosti a snaze napravovat pokřivené formy také ekonomické politiky.

Dokládá to na řadě příkladů ze Stavropolského kraje, kdy museli na základě příkazů z Moskvy kritizovat ty, kteří usilovali o reformy, ač to byli vynikající pracovníci a měli úspěchy. Pro Michaila Sergejeviče to nebyl jediný impuls k pochybnostem. Zhruba ve stejné době Raisa v rámci své dizertační práce prováděla výzkum o rodině a životě sovětských zemědělců – v té době z 250 milionů obyvatel jich sto milionů žilo na venkově. Raisa mu vyprávěla až neuvěřitelné příběhy ze svých anket mezi obyvateli, které odhalovaly zaostalost – materiální, zdravotní, sociální a také v úrovni znalostí toho nejzákladnějšího, co by lidé měli vědět, třeba i o intimním životě.

V dubnu 1969 se setkal s Jurijem Andropovem, tehdy šéfem KGB, který do kraje přijel odpočívat. Najednou jejich rozhovor přerušil telefon z Moskvy: Andropova informovali, že do čela KSČ byl zvolen Gustáv Husák. Novinu sdělil Gorbačovovi a oba si s ulehčením oddechli: v Československu se nedostane ke kormidlu krajně konzervativní křídlo. Gorbačov přijel do Československa nakrátko už v roce 1985, ale hlavním se stala jeho návštěva o dva roky později.

OMLUVY A DOJMY

„První věc, která mne upoutala, byla nálada ve společnosti a připravenost země na změnu. Bylo těžké vyjádřit, co se dělo v Praze na ulicích a náměstích, kde jsme se mohli přímo setkat s občany Československa. Lidé skandovali ,Gorbačov‘, ,Gorbačov‘ a vystavovali po domácku zhotovené plakáty s nápisem: ,Michaeli, zůstaň tu rok, nebo alespoň pár měsíců!‘“ To se jistě jeho domácímu doprovodu nelíbilo, byl to jasný vzkaz, že lidé i zde chtějí „perestrojku“, která však byla tabu. Michail Sergejevič rovněž připomíná, do jaké tíživé situace se dostal, když se ho občané ptali na rok 1968. „Byla to nejtěžší otázka. Navíc nepříjemná pro politika, který byl vázán politbyrem v Moskvě na domluvě o charakteru pražské návštěvy. Jak to lidem vysvětlit? Cítil jsem, jak mi visí na rtech. V životě jsem nezažil větší dilema jako v této chvíli.“

Dilema však neustál. Dal přednost řešení uložených úkolů, což byla především vědecko-technická spolupráce mezi SSSR, NDR a ČSSR a podpis smlouvy o společných československo-sovětských podnicích. Neomluvil se za srpen 1968, protože proti tomu bylo kategoricky také celé předsednictvo ÚV KSČ. Nerespektovat tento názor by pro něj znamenalo porušit princip nevměšování. Vždyť celé naše vedení bralo „Poučení z krizového vývoje“ jako základní pilíř své moci, jako svou hlavní doktrínu. Jeho odvolání by si vyžádalo odvolání všech jeho protagonistů.

Jen pro úplnost dodám, že jako první z pěti států, které k nám bez pozvání vtrhly, se omluvilo 11. srpna 1989 Maďarsko. Následovala Sněmovna národního shromáždění Polska, která tak učinila ve výroční den invaze 21. srpna. Další omluvnou rezoluci přijalo Lidové shromáždění NDR 1. prosince, 2. prosince byla doručena bulharská omluva a o dva dny později vedoucí představitelé všech pěti států na společné schůzce v Moskvě označili ve společném stanovisku intervenci vojsk Varšavské smlouvy do ČSSR v roce 1968 za „protiprávní, neopodstatněnou a chybnou“. Dva dny předtím Michail Gorbačov během svého setkání s americkým prezidentem na Maltě učinil prohlášení, že se jednalo o „nepřiměřenou akci“. Sovětská vláda sice již 20. listopadu 1989 vydala zásadní „Stanovisko k situaci v Československu po 17. listopadu 1989“, v němž se omluvila „za všechna příkoří, která způsobila československému lidu od konce druhé světové války“, ale zcela jednoznačně intervenci odsoudil až Boris Jelcin v roce 1993.

Problémem je, že ani dnes si mnozí příslušníci dokonce mladé, vzdělané generace Ruské federace neuvědomují dosah změn, které chtěli českoslovenští komunisté uskutečnit v roce 1968. V červnu 2016 přijela do Prahy skupina petrohradské televize natáčet dokument o pražském jaru a sovětské invazi. Moderátorovi pořadu, který mě zpovídal jako pamětníka události, nebylo ani třicet let.

Překvapilo mě, jaké otázky mi kladl a jak byl vůbec na celý pořad připraven. Měl v paměti mobilu taková fakta: že před srpnem 1968 proběhly u našich západních hranic celkem tři velké manévry NATO s americkou účastí, že u nás byli lidé ozbrojeni, jako by čekali na vpád, o čemž svědčí počet sovětských obětí během zásahu. Nejprve jich bylo podle jeho záznamů jedenáct. Když jsem namítl, že mezi nimi byla skupina novinářů letících ve vrtulníku, který omylem sestřelili Sověti, jak to dosvědčily protokoly vyšetřovací komise – to byl jeden z příkladů, které jsem konkrétně znal –, zvýšil počet obětí na 101. Podle našich údajů na internetu, editovaných k 6. červnu 2016, od dne vstupu vojsk na naše území zemřelo při střetech cizích vojáků s civilisty a dopravních nehodách zaviněných okupačními vojsky 108 Čechů a Slováků, a sama Sovětská armáda měla během invaze 96 mrtvých. V tom jsme se příliš nerozcházeli. Kolem sto pochybných obětí na dvě stě tisíc vojáků postupujících nocí neznámým terénem – není směšné hovořit o nějakém ozbrojeném odporu?

Spíše udivující byla pro mne otázka, zda si umím představit, co by se u nás dělo, kdyby spojenecká vojska nezasáhla: vystoupili byste z Varšavské smlouvy, vstoupili byste do NATO a byly by její základny také u vás? Odpověděl jsem, že naopak hlavní ideou bylo rozvíjet socialistickou společnost bez dřívějších deformací, jak se říkalo – socialismus s lidskou tváří. Nechtěl uvěřit, že ani dnes nemáme na našem území jedinou cizí vojenskou základnu. „Jste přece členy aliance!“ namítl. To však neznamená, že zde mají své vojáky, jinak by američtí vojáci jen neprojížděli přes Českou republiku, dodal za mne starší muž, penzionovaný generál, kterého přivezli s sebou. Byl organizátorem odsunu sovětských vojsk od nás a chtěli s ním do Milovic zajet. Při našem loučení se řeč stočila také na Gorbačova a bylo pro mne překvapující, jak přezíravě, až hanlivě se o něm vyjadřovali. „Neudělal nic jiného, než pohřbil Sovětský svaz.“

Je to jen malá epizodka, ale pro mne má přesto jistou vypovídací hodnotu. Byl to rozhovor s lidmi, kteří formují ruské veřejné mínění a také ho odrážejí. Jak jsme se v tom vzdálili!

Spíše už jako perličku dodávám citát z eseje Velká válka kontinentů, kterou napsal poměrně nedávno Alexandr Dugin (1962), politický komentátor, plodný publicista a profesor na Moskevské státní univerzitě, který je už deset let poradcem kremelských politických špiček. Je ideologickým vůdcem hnutí Eurasia a zastáncem obnovy silného Ruska v hypotetickém mnohonárodním euroasijském imperiu jako protipól americké liberální společnosti:

Je zajímavé konstatovat, že události pražského jara, které se pro demokratické pučisty skončily smutným podzimem, byly v jistém smyslu strategickým soubojem dvou osob, zasvěcených do nejhlubšího tajemství planetárního konfliktu. Dnes je obecně známo, že autorem a režisérem pražského jara byl Eduard Goldstücker. A proti Goldstückerovi stál v této operaci eurasijec Ogarkov (pozdější maršál a náčelník generálního štábu – pozn. aut.). Třeba uvést, že Ogarkovovo vítězství nebylo pouze triumfem hrubé síly sovětských tanků, ale především myšlenkové chytrosti a výborně zvládnutého umění dezinformace, maskování. Vedení NATO bylo zavedeno do naprostého omylu, takže nebylo s to včas zareagovat – a přece na reakci NATO v zásadě spoléhal Goldstücker i jeho kreatury (Dubček, Havel atd.).

HUSÁK, JAKEŠ A NESPLNĚNÉ NADĚJE

Ale vraťme se k našemu základnímu tématu. Jak jsem již uvedl, v této otázce omluvy za srpen Gorbačov neuspěl v dubnu 1987 ani u sebe doma. I tam chtěl respektovat demokratickou zásadu většiny a nemohl ji porušit tím, že by v Praze vyhlásil něco, co neměl. Sovětské vedení tak nechtělo učinit zejména proto, že bylo stále přesvědčeno o nezbytnosti invaze. A protože také uplatňovalo zásadu, podle níž se velmoc za své činy nikdy neomlouvá. Takovou omluvu, i kdyby byla podle vnitřního přesvědčení správná, považovalo za ztrátu prestiže, postavení SSSR v mezinárodním kontextu. Zejména lidé spojení s armádou a bezpečností nechtěli připustit podobný krok. Měli ještě důvod navíc: Antonín Novotný jako nejvyšší náš představitel kupodivu odmítl rozmístění sovětských vojsk na našem území, ač o to sovětská generalita tolik usilovala. Srpen byl záminkou k tomu, aby byla rozmístěna Střední skupina sovětských vojsk se základnou v Milovicích. V případě uznání, že srpnová invaze byla špatným rozhodnutím, by logicky musela být stažena.

Sověti si postupem času stále silněji představovali, že se srpen 1968 v Československu přejde mlčením, za celým rokem se udělá tlustá čára a vůbec se nebude hodnotit. U nás si to představovali tak, že se vyhlásí „národní usmíření“, zruší se všechna omezení pro disidenty a vyzvou se všichni občané, aby společně konstruktivně pracovali pro rozvoj společnosti.

Dnes, po mnoha dalších zkušenostech, nejsem přesvědčen, že Gorbačov sám byl rozhodnut omluvit se za vstup vojsk pěti států Varšavské smlouvy do Československa. Sice zásadně neschvaloval použití síly v mezistátních vztazích a zvláště uvnitř socialistického společenství, na straně druhé však neměl dost sil, a možná ani vůle, aby se rozhodně vzepřel svým odpůrcům v politbyru. A také aby on osobně měl dost odvahy přehodnocovat minulá sovětská rozhodnutí, byť tak pod křídly jeho „glasnosti“ činili jiní.

Dokazuje to i jeden příklad z rozhovoru s Gustávem Husákem právě v dubnu 1987. Jak píše tehdejší premiér Lubomír Štrougal ve své knize Paměti a úvahy z roku 2009, Husák předložil Gorbačovovi návrh na snížení armádních rozpočtů. Výdaje na dvěstětisícovou armádu nesmírně brzdily celkový ekonomický rozvoj. Nejinak na tom byly i jiné členské státy Varšavské smlouvy. Od padesátých let sice dosáhly za třicet let strategické rovnováhy se Západem, ale za cenu neúměrných nákladů a tedy zpomalení ekonomického vývoje a snížení životní úrovně.

Za druhé „Gustáv Husák předložil Gorbačovovi žádost, aby z Československa byla stažena vojska Sovětské armády. Takzvaný Moskevský protokol obsahoval ustanovení, že vojska mají z Československa odejít poté, kdy bude situace v zemi konsolidovaná. A o tom z našeho hlediska nebyly v té době pochybnosti. Gorbačov... oba tyto návrhy – snížení výdajů na armádu a odchod vojsk – bez jakékoliv odpovědi přešel.“ Jak k tomu Štrougal podotýká, alespoň diplomatická slušnost vyžadovala obvyklou a nic nezavazující reakci, že se návrhy bude zabývat.

Přitom také sovětská strana uvažovala o podobném kroku. V archivu Gorbačovova fondu (AGF) se nachází přísně tajné usnesení ÚV KSSS z roku 1986, které navrhuje „propracovat stažení podstatné části sovětských vojsk z Československa s tím, že při jarní návštěvě M. S. Gorbačova v Praze v roce 1987 by se to stalo dárkem pro nové vedení v Československu. Byl by to výraz důvěry v nové československé vedení, seriózní podpora pro něj. Splnilo by to nevyslovené přání československého vedení, které nikdy ani náznakem nepoložilo otázku o odchodu sovětských vojsk. Oficiální důvody pobytu se navíc vyčerpaly, snížení nás neohrozí (na rozdíl od situace v Maďarsku, Polsku a NDR). Nezahrnuje výsadková vojska a raketové komplexy. V případě zhoršení situace by se vojska mohla vrátit zpět.“

Ač obě strany uvažovaly v podstatě o tomtéž, k jednání o této otázce vůbec nedošlo.

Z toho náš premiér vyvodil závěr, že hlavním důvodem Gorbačovova mlčení byla prostá skutečnost, že zřejmě neměl promyšlenou konkrétní představu o vývoji SSSR a celé socialistické soustavy, neměl promyšlené alternativy takového vývoje. V tom má jistě pravdu, protože právě to mu zazlívali jeho domácí kritici i v době, kdy ve světě získával netušený obdiv: perestrojka neměla žádnou konkrétní náplň, co a jak přestavovat. Něco podobného, jako kdyby architekt přišel do vašeho domu a sice konstatoval, že se musí přestavět, avšak už nedořekl, jak: zda ve vilu nebo jesle či obchodní dům. Nemyslím si, že to je poněkud přitažený příklad. Jak jsem znal sovětské poměry, lidé mu nejvíce zazlívali právě tento fakt.

Pro úplnost dodám ještě jeden paradox, který připomínal Lubomír Štrougal: „Po převratu uděluje prezident Havel Michailu Gorbačovovi jedno z nejvyšších vyznamenání České republiky... Zasloužil se o zánik socialistického společenství. V předlistopadové éře prezident Husák udělil Gorbačovovi též vysoké státní vyznamenání. V tomto případě jsem na rozpacích. Za rozvoj socialistického společenství, jak bylo zdůvodněno, si to opravdu nezasloužil.“

Ale vraťme se k československé realitě konce osmdesátých let. Nakonec se u nás nacházely další skupiny sovětských vojáků, které nepodléhaly ani milovickému velení, ale přímo generálnímu štábu v Moskvě. Jednalo se o příslušníky raketových vojsk, ať už šlo o raketovou brigádu v Hranicích na Moravě s raketami středního doletu, či obsluhu a ostrahu tří úložišť jaderných hlavic (Javor 50 až 52). Jenže ti všichni zde byli rozmístěni před nástupem Gorbačova do nejvyšší funkce. A právě jeho jednání s Ronaldem Reaganem ve Washingtonu v roce 1987 vyústilo v dohodu o úplné likvidaci raket středního a menšího doletu, a tak byla už v následujícím, osmaosmdesátém roce, stažena sovětská raketová brigáda z Hranic na Moravě. Jaderné hlavice a jejich sovětská ostraha však zůstaly. To jen dodávám, aby můj výklad všech okolností byl pokud možno úplný.

Proč chtěl Gorbačov s Husákem tak dlouho hovořit jen mezi čtyřma očima? „Z paměti mi nevymizely dojmy z cesty do Československa v roce 1969: Pro mé osobní hodnocení měla velký význam československá postava číslo jedna – Husák: Slavný antifašista, jeden z vůdců Slovenského národního povstání, politik hovořící odvážně ... Byl jeden z horlivých stoupenců demokratizačního procesu v prosinci 1967 a lednu 1968. K ‚pozvání‘ vojsk Varšavské smlouvy neměl žádný vztah ... V roce 1969 nastoupil k tíživé roli odpovědnosti ke společnosti a vytažení země z akutní politické krize... Zdálo se mi, že československé vedení v čele s Husákem je schopné se vydat na cestu demokratizace a reforem. Události z roku 1968 posoudí, až nadejdou určité objektivní podmínky,“ napsal ve své knize Život a reformy.

Věřil mu, neboť to byl člověk, který prošel tvrdou školou života – účastnil se Slovenského národního povstání, byl nespravedlivě souzen a odsouzen, souhlasil se svým zvolením do nejvyšší stranické funkce s myšlenkou, že by mohl zabránit tomu nejhoršímu, ještě tvrdším čistkám po srpnu 1968, kdyby se k moci dostal třeba Vasil Biľak. „Vývoj událostí ukázal, že Husák a jeho stoupenci neměli reálné šance se pokusit o změnu kurzu, trvajícího čtvrt století. Neměli dostatek energie, odhodlání... Tón vedení strany udávali zastánci tvrdé linie seskupení kolem Vasila Biľaka. Zvítězil nad nimi syndrom osmašedesátého,“ napsal Gorbačov.

K tomu snad jen doplním, že vedení strany a zvláště sám Husák neznali ani reálnou situaci. Gorbačova ujišťoval, že strana má vše pod kontrolou. „Opozice se nebojíme, těch pár chartistů hlídáme čtyřiadvacet hodin denně, Obrodu máme přečtenou. Neumíme však rozehnat sta tisíce svíčkových bab a chybějí nám argumenty proti tvrzením ochránců životního prostředí,“ tvrdil tehdy generální tajemník strany podle výpovědí očitých svědků. Všichni víme, že tomu tak nebylo. I to vedlo Michaila Sergejeviče k rozhodnutí doporučit výměnu za mladšího Jakeše, jakkoliv si předtím Husáka vážil. Také doporučoval, aby z vedoucí pozice odešel Vasil Biľak. V listopadu 1988 musel znovu přiletět do Prahy Alexandr Jakovlev, aby Biľakovi připomněl jeho slib, že skutečně odejde. Došlo k tomu 16. prosince, ale už v říjnu podal demisi z funkce premiéra nejbližší Husákův podporovatel Lubomír Štrougal. K tomu se řadí fakt, jenž připomněl Vilém Prečan v článku Svědectví o rozpadu socialistického společenství (časopis Soudobé dějiny č.4/1998, vydávaný Ústavem soudobých dějin ČSAV, který založil): „Kdyby byl Husák vstoupil do otevřené konfrontace s konzervativními silami a jejich vůdci, nebylo by se mu to podařilo, nebyl by se udržel u moci ani jediný měsíc!“

Návrh na personální změnu generálního tajemníka se připravoval na utajované schůzce v Javorině v předjaří 1987 se zástupci tzv. zdravého jádra ve straně a sovětského velvyslanectví v Praze. Shodli se na osobě umírněného centristy v předsednictvu ÚV KSČ Miloši Jakešovi. Vasil Biľak byl nepřijatelný pro veřejnost stejně jako Alois Indra, který navíc byl nemocný. Po projednání na příslušném oddělení ÚV KSSS pro styk s komunistickými a dělnickými stranami socialistických zemí a v dalších sovětských orgánech (KGB, ministerstev zahraničí a obrany atd.) bylo doporučeno, že se nejvyšší stranická a státní funkce oddělí, Gustáv Husák zůstane prezidentem a na jeho místo ve straně nastoupí Miloš Jakeš.

Stalo se to však z taktických důvodů až několik měsíců po Gorbačovově odjezdu, 17. prosince 1987. Gustáv Husák, už „jen“ jako prezident přijel do Moskvy 12. dubna 1988. Michail Gorbačov ho pochválil, že předání funkcí proběhlo tak klidně, a Husák mu na oplátku také poděkoval za podporu ve složité situaci. „Podpora byla prostá. Prostě jsme řekli: Vyřešte si to sami!“ odpověděl sovětský představitel.

Leccos mi z tohoto zákulisí prozradil Husákův druhorozený syn Jan, když jsem ho doprovázel na několika zahraničních cestách, kdy působil jako tajemník ústředního výboru SSM pro mezinárodní vztahy, a později, když jsem se s ním setkával jako s velvyslancem ve Finsku a následně v Jugoslávii. Nesnášel, když mu při přípravě jeho projevů do textu zařazovali výroky jeho otce. „Přece nebudu citovat svýho fotra,“ rozčiloval se a v takovém případě příliš nevybíral spisovná slova. Na druhé straně si otce vážil nejen pro jeho vzdělanost, péči o rodinu, ale také jeho krutý život. Devítileté věznění a tím odloučení od rodiny způsobilo, že se jeho žena Magda, herečka, režisérka a celoživotní láska, zamilovala do slovenského herce Filčíka, který byl vlastně rodinným přítelem. Po dobu Husákovy nepřítomnosti se staral o rodinu, zvláště jeho dva syny. Přesto Gustáv nechtěl žít v nějakém trojúhelníku, a proto se raději v roce 1960 rozvedl, byť to těžce prožíval. Tak na tuto éru vzpomínal například Lubomír Štrougal, jemuž se Husák svěřoval i s těmito osobními problémy. Viděl ho dokonce plakat, když při pádu vrtulníku na bratislavském letišti 20. října 1977 zahynula jeho druhá manželka, novinářka a překladatelka Viera Millerová, která pracovala v týdeníku Kulturní život.

Zejména ve druhé polovině osmdesátých let se výrazně snižovala Husákova schopnost soustředit se, studovat materiály a promýšlet koncepci. I přes silné brýle špatně četl, vše se pro něj psalo velkými písmeny a co nejstručněji. To vše si Michail Gorbačov uvědomoval, a proto se mu zdálo rozumné rozdělit nejvyšší stranickou a státní funkci a zamlouvala se mu také Jakešova volba.

Znal Miloše Jakeše ještě z období, kdy sám byl tajemníkem ÚV KSSS pro zemědělství a podobnou funkci zastával u nás i Jakeš. Ještě předtím, v osmašedesátém roce, byl Jakeš členem a poté předsedou Ústřední kontrolní a revizní komise KSČ. Stal se stoupencem tendencí proti administrativnímu způsobu řízení společnosti a zvláště ekonomiky. Podílel se na přípravě některých liberalizačních zákonů, například o lidských právech a svobodách (zákon spolčovací a shromažďovací). V roce 1977 byl kooptován do ÚV KSČ a stal se tajemníkem pro zemědělství a potravinářskou výrobu. Zastával názor omezit řízení zemědělské výroby svrchu a patřil mezi zastánce toho, aby se hledaly účinnější zemědělské nástroje, které by pomohly zvýšit naši výrobu na úroveň západní (včetně používání umělých hnojiv). Jeho cílem byla zemědělská politika zajišťující soběstačnost Československa a zkvalitnění života na venkově.

Mnozí, kteří znají Jakeše pouze jako Milouše a autora tak často citovaných výroků z jeho vystoupení na Červeném Hrádku, budou možná tímto hodnocením udiveni. Ti se však ani nepozastavili nad tím, že se nejednalo o připravený projev, ale o bezprostřední odpovědi na otázky z pléna a ty byly ještě sestříhané. Miloše jsem znal ještě z dob, kdy jsem nastupoval do Mladé fronty na počátku padesátých let jako novopečený redaktor a Miloš Jakeš zastával funkci tajemníka ústředního výboru Svazu mládeže. Vím, že před politickou dráhou prošel tvrdými zkušenostmi u Bati a z nich se mu mnohé doslova vryly až pod kůži, stejně jako třeba Františkovi Čubovi.

SLUŠOVICKÝ PŘÍKLAD

Když byl Miloš Jakeš v roce 1981 jmenován do předsednictva ÚV KSČ, dostal na starost ekonomickou oblast. V ní se snažil o alespoň částečné využití zbožně-peněžních vztahů, ale příliš neuspěl. Byl však horlivým zastáncem JZD Slušovice a podporoval jeho předsedu Františka Čubu v nových metodách řízení. V té době byly zcela nevídané, založené zcela na tržních vztazích. Mám s tím osobní zkušenosti, protože jsem tam často létal jejich letadlem – linka do Prahy a zpět létala třikrát týdně. Zvali mě, abych je informoval o mezinárodní situaci. Nedá se jim upřít efektivní řízení. Například každý zaměstnanec měl dva účty – jeden služební, na němž se evidovaly všechny jeho náklady, a druhý soukromý. Slušovice měly vlastní banku, která vydávala k účtům platební kartu, s níž mohli nakupovat ve slušovických obchodech, nejlépe zásobovaných z celé republiky. Aby se zaměstnanci nerozptylovali svými problémy, existovalo zvláštní oddělení, které jim je pomáhalo řešit. Slušovice vlastnily celkem tři letouny, jež mohl kdokoliv použít ke služebním cestám, když si náklady zaplatil ze svého účtu a zjistil tak, zda je to úspornější. Vedoucí pracovníci se hodnotili každé čtvrtletí, platil systém pravidelné rotace kádrů. Ve Slušovicích byli první, kdo používal k balení svých výrobků – od jogurtů a tvarohů po mléko – plastové balení, které tehdy existovalo jen na Západě. Aby to mohli dělat, zakoupili v Rakousku zařízení na jeho výrobu, jako surovinu používali například pytle z umělých hnojiv. Když chtěli zmodernizovat výrobu a řídit ji přes počítače, také si je začali vyrábět. Byly to vůbec první počítače v naší republice, které od nich kupovaly další podniky a instituce. To uvádím jen nejnázornější příklady, aby bylo zřejmé, jak propastný to byl rozdíl oproti tehdejšímu systému řízení.

V podpoře Slušovic Jakeš oponoval Biľakovi a dalším, kteří je naopak chtěli doslova „zničit“. To nic nemění na faktu, že Jakeš i dnes stále hájí socialismus jako nejlepší společenský řád a za rozpad SSSR a celé socialistické soustavy obviňuje Michaila Gorbačova.

Zmiňuji se však o Jakešovi v roce 1987 též proto, že Gorbačov se během své návštěvy velice zajímal o slušovický „socialistický zázrak“. Zdejší zkušenosti chtěl zavést do stále více chátrajícího sovětského zemědělství. Proto mu byl Jakeš sympatický, alespoň s ohledem na to, jaké bylo jinak složení československého stranického vedení.

ZRAZENÁ PŘESTAVBA

Mimochodem, s Milošem Jakešem se Michail Gorbačov znovu setkal 11. a 12. ledna 1988 a poté následně 18. dubna 1989 v Moskvě. To už se blížil rozvrat mezinárodního socialistického společenství, který začal v Polsku a Maďarsku. Nejvyšší sovětský představitel vyjádřil přesvědčení, že jedinou možností, jak zabránit rozkolu společnosti, je dohoda mezi vládnoucí stranou a opozicí tak, jak to učinili v těchto dvou státech. O vojenském řešení, nebo jak zněla oficiální formulace, o „internacionální pomoci bratrských komunistických stran v boji proti kontrarevoluci“, nepadla ani zmínka. Naopak Gorbačov připouštěl, že neformální proces, jaký začala KSČ v roce 1968, měl své kladné stránky, ale přesto Miloše Jakeše ubezpečil, že KSSS nebude přehodnocovat intervenci. Tak to popisuje Jiří Suk ve své knize Labyrintem revoluce – aktéři, zápletky a křižovatky jedné politické krize (Od listopadu 1989 do června 1990).

Jakeš se bál, že by to zničilo postavení strany ve státě a vůbec vedlo k rozpadu celého systému moci. Později, už na penzi, Jakeš opakovaně odsoudil celou Gorbačovovu politiku. Není divu, vždyť k Jakešovu politickému pádu v listopadu 1989 přispěl v nemalé míře právě Gorbačov, třebaže se o tom mnozí naši historici, včetně Jiřího Suka, vůbec nezmiňují.

Je pozoruhodné, že téměř z protikladných důvodů odsuzoval Gorbačovovu politiku i Lubomír Štrougal. Jak alespoň píše v už citovaných pamětech, uvítal nástup Gorbačova s nadějí na změny nejen v politice a ekonomice SSSR, který se propadal stále hlouběji do bahna konzervatismu a strnulosti už od konce Chruščovovy éry, ale i v ostatních socialistických zemích, jejichž život byl stále tvrději řízen prostřednictvím přímých pokynů aparátu centrálních moskevských orgánů a institucí a všudypřítomných sovětských poradců.

Vrátím-li se ještě poněkud zpět, do doby pražského jara a po něm, opět se odvolám na výpovědi Lubomíra Štrougala, který uváděl ve své druhé knize Ještě pár odpovědí, že Brežněv volal do Prahy dvakrát týdně. Ještě v častějším, denním spojení byl Vasil Biľak se skupinou Brežněvových poradců a dalších funkcionářů KSSS, kteří z Moskvy řídili prakticky vše, včetně jmenování lidí do nejrůznějších funkcí. Ti to schválili a poté Biľak „uvědomil“ Husáka o konečném rozhodnutí. Ono proslulé „Poučení z krizového vývoje“, které vypracovala skupina vedená Vasilem Biľakem, Husák rozsáhle zkritizoval, ale Biľak s ním zajel do Moskvy, kde ho beze změny schválili, a tak už nezbylo nic jiného než ho přijmout. Jen pro úplnost dodám, že Gustáv Husák byl jednoznačně proti intervenci. Toto stanovisko také v Moskvě tlumočil, když tam doprovázel prezidenta Ludvíka Svobodu, ale nakonec musel souhlasit s většinovým míněním stranického vedení, že je nutné přijmout oboustranně přijatelný kompromis – tedy Moskevský protokol. Vždyť v něm se mj. stanovilo, že sovětská vojska budou u nás jen dočasně, pokud se situace nezkonsoliduje. V podvědomí tehdejších proreformních politiků navíc panovalo přesvědčení, že Brežněv je v čele KSSS přechodnou figurkou a brzy bude vystřídán. Také se nepředpokládalo, že bude vyvíjet tak jednostranně motivovaný tlak na politické uspořádání u nás. A konečně, nepočítalo se s tím, že mnohé z toho, co Brežněv slíbil Husákovi, kterého jinak respektoval, nedodrží. Zejména to, že Československu bude umožněno pokračovat v načatých reformách, samozřejmě bez těch výstřelků, které se objevovaly během pražského jara. Projevil se v tom i vliv rozsáhlého diplomatického a bezpečnostního aparátu, který měl SSSR v Praze, a rovněž tlak „odpovědných československých soudruhů“ (Biľaka a spol), kteří ovlivnili Brežněva, aby nepřipustil sebemenší odchylku od „normalizace“. Ti se mohli opírat o dva mocenské pilíře: důvěru Moskvy a přítomnost sedmdesáti tisícové Sovětské armády.

Změna nastala až s příchodem Gorbačova k moci, ale to už byl ztracen čas a zejména promrhán onen kapitál důvěry obyvatel, který získali politici v osmašedesátém roce. Navíc ve stranickém vedení měla naprostou většinu dogmatická protireformní skupina.

V roce 1985 se náš premiér zúčastnil v Bukurešti zasedání Varšavské smlouvy na úrovni generálních tajemníků strany a předsedů vlád. Během jednání dostal písemný vzkaz podepsaný Gorbačovem, aby se sešel s Ryžkovem a diskutoval s ním o reformních krocích v ekonomice. Nikolaj Ryžkov, v té době předseda Rady ministrů SSSR, býval generálním ředitelem sverdlovského strojírenského kombinátu, poté prvním tajemníkem krajského výboru Sverdlovské oblasti (odtud pocházel i Boris Jelcin) a nakonec tajemníkem ÚV KSSS. Rozuměl ekonomice a věděl tedy, kde je v Sovětech její Achillova pata. Na schůzce se Štrougalem byl však velmi skeptický. Popisoval mu řadu svých konkrétních návrhů, s nimiž neuspěl, ale které byly nezbytné, aby se uvedly alespoň do minimálního souladu ty rozpory, které brzdily sovětské hospodářství – například zvýšení maloobchodních cen pro obnovení rovnováhy vnitřního trhu. Týkalo se to především cen bytů, tepla a jiných služeb, které vůbec neodpovídaly vynaloženým nákladům. Byl znechucen nejen tím, že jeho i minimalistické návrhy narážely na odpor, ale především skutečností, že se ani nepřipravovala žádná koncepce. Prostě jen dominovalo heslo „perestrojka“ bez jakékoliv náplně. Jen dodám, že nakonec z toho dostal infarkt. V nemocnici ho navštívil Gorbačov a tam ho odvolal z funkce.

Gorbačov si sám ve své knize Vzpomínky a zamyšlení klade otázku, zda perestrojka zvítězila či prohrála. „Moje odpověď zní: perestrojka byla zlomena, přesněji řečeno svržena. Její zásluhy jsou ale důležité. Strategie perestrojky byla vyměněna za strategii rozpadu sovětského státu, ekonomiky a systému sociálního zabezpečení. Vše bylo provedeno mávnutím proutku a zmrazilo to rozvoj země minimálně na desetiletí. Nyní, s odstupem, vidím mnoho věcí a událostí jasněji a v širších souvislostech, ale v principu jsem názor nezměnil. Začal bych znovu bojem za tytéž cíle: ,více demokracie, více socialismu‘... Základ perestrojky měl být v přechodu totalitního režimu ke svobodě a demokracii... To je v podstatě klíč k pochopení úmyslů iniciátorů perestrojky. Víra v to, že sovětští lidé, když získají svobodu, projeví tvůrčí, budovatelskou energii, hýbala reformátorskými začátky.“ Glasnosť neboli otevřenost byla podmínkou a funkcí svobody. Demokratickým nemohl být jen proces změn, takové musely být i prostředky k jejich uskutečňování. Glasnosť měla začít tím, že se začne říkat pravda o stavu země a okolním světě, protože – jak říkal Gorbačov – „tak už se dál nedá žít.“

Největší problém byl však asi v tom, že drtivá většina obyvatel Gorbačovovy ideje nechápala. Prostě nemohla. Za celou historii, po mnohá pokolení, neprožili ani den v demokracii, přestože o ní někteří snili. Ta se však nedá nadiktovat, už tím by nebyla demokracií. Je to jako s dítětem: jak dlouho po narození trvá, než se naučí chodit, mluvit, myslet, samostatně jednat? Právě ten čas dorůstání Gorbačovovi chyběl, aby přestavěl společnost. Lidé si za ta desetiletí zvykli pasivně přijímat vše, co se jim předkládalo, v co museli věřit a koho museli poslouchat. I v tom je specifika „ruské“ duše. Možná bych měl dodat ještě jednu črtu: když se něco podaří, je to kolektivní úspěch všech. Když naopak dojde ke krachu, ke krizi, odpovědnost nese ten nejvyšší. Jako by v tomto případě byl jen Gorbačov sám vinen za rozpad SSSR a 293 miliony obyvatel (údaj z července 1991) tam snad ani nebyly přítomny. Je to jako s autem: když někdo šlape na plyn a druhý na brzdu, motor se zadře. Pak je auto samozřejmě nepojízdné.

Jeho úlohu mu neusnadnil ani okolní svět. Upřímně řečeno, pro západní politiky bylo výhodnější, aby SSSR zůstal takovým, jakým ho znali. Byl pro ně vypočitatelný. Ve chvíli, kdyby se v něm plně uplatnila demokracie, by nikdo nemohl předvídat, jakým směrem se bude ubírat, jaké tendence, jaké osoby zvítězí. Důkazem toho je ona prvotní zděšená reakce Západu, když se socialistický tábor začal tak rychle rozkládat. A do propadliště dějin zmizel politik, kterého si z počátku Západ tak oblíbil a vážil si ho.

OKOUZLENÍ THATCHEROVÁ A MITTERRAND

Michail Sergejevič uměl okouzlit lidi, s nimiž se setkával, a nebál se přímého kontaktu s nimi. Tu stiskl ruku, tu pochoval dítě, podepsal se či prohodil nějaké vlídné nebo žertovné slovo. Ostatně, tohle uměl znamenitě. Koncem roku 2014 byly odtajněny britské vládní dokumenty. V nich se mj. uvádí, že Britové sledovali Gorbačovův politický růst už od roku 1979. Do Británie byl pozván jako nejpravděpodobnější kandidát na nejvyšší sovětský post, což jim napověděl Zdeněk Mlynář, tehdy ve vídeňské emigraci. Alespoň tak je uváděno jeho jméno v britských pramenech.

Je rovněž zaznamenáno, jak se tehdejší konzervativní premiérce Margaret Thatcherové zalíbil od prvního okamžiku jejich setkání koncem roku 1984, kdy ještě nebyl ani ve funkci generálního tajemníka strany. „Jeho postoj je relativně otevřený a inteligentní. Je přátelský, má šarm a humor,“ referovala o něm americkému prezidentovi Ronaldu Reaganovi. Také dodala, že její otázky Gorbačova vyváděly poněkud z míry. „Jasně není zvyklý na podobné přísné vyptávání, jaké zažil ode mne. Tázala jsem se ho na věci, jako jsou lidská práva v Sovětském svazu.“ V rozhovoru pro BBC uvedla, že se bezpochyby jedná o člověka, s nímž lze spolupracovat. To se také stalo a trvalo to až do konce její politické dráhy.

Podíval jsem se do Gorbačovovy knihy Vzpomínky a zamyšlení (Najedině s soboj), napsané v roce 2011, jak on sám popisoval setkání s Margaret Thatcherovou. Začalo obědem ve čtyřech, při němž Raisa Maximovna plnila i roli překladatelky. Podle Gorbačovových slov „hovor měl jakýsi ostrý charakter. A vtom jsem řekl: ,Znám vás jako člověka spolehlivého, dodržujícího určité zásady a hodnoty. To vyvolává respekt. Ale i vy byste měla vědět, že společně s vámi tu sedí také takový člověk. A kromě toho vám musím říct, že jsem nedostal od politbyra příkaz, abych vás přesvědčil ke vstupu do komunistické strany.‘ Po tomto bonmotu se Margaret srdečně rozesmála a náš rozhovor přešel sám od sebe od formalit k otevřenému spontánnímu duchu.“

Michail Sergejevič poté líčil, jak před ní při oficiálním setkání rozložil velký papír rozdělený na tisíc kostiček. Do nich by se daly rozdělit veškeré zásoby jaderného arzenálu, mířícího také na Británii. Jedna tisícina ze všech kostiček by stačila ke zničení života na Zemi. „Reakce paní Thatcherové byla silná a emociální,“ napsal. To uvádím jen jako příklad na dokreslení, jak si Gorbačov získával spolubesedníky a proč ho britská premiérka tak chválila.

Potvrzoval to také francouzský prezident François Mitterrand, který se s Gorbačovem a jeho ženou Raisou poprvé setkal v Paříži v roce 1985. Téměř okamžitě si padli do oka – a zvláště poté, kdy Gorbačov rozvíjel svou představu evropské budoucnosti jako společného domu. O to Mitterrand usiloval už od roku 1948, od haagské celoevropské konference organizované Winstonem Churchillem, jíž se zúčastnil. Nehovořil sice o „evropském domě“, ale o evropské konfederaci, ve své podstatě je si to však podobné: základem obou myšlenek je spolupráce, nikoliv železná opona a dráty na hranicích. Je zajímavé, že se oba – Mitterrand a Gorbačov – naposledy sešli roku 1995 v Colorado Springs na pozvání v té době také už bývalého amerického prezidenta George Bushe staršího. Jako čtvrtá k této partě patřila Margaret Thatcherová. Opravdu symbolické setkání! Vypovídá o jejich vzájemném vztahu víc než desítky komentářů. Rovněž tak svědčí o jejich politické kultuře – v jednáních to byli protivníci, ale vzájemně se respektovali a v soukromí byli dokonce přáteli. A to skutečně ti tři západní nevstoupili do komunistické strany, ani se Gorbačov nestal americkým republikánem či britským konzervativcem.

Mezi Pražany vítajícími v dubnu 1987 vzácného sovětského hosta a jeho manželku se ocitl i tehdejší disident Václav Havel. V jedné ze svých esejí popsal, jak při vycházce se psem náhodně spatřil u Národního divadla Gorbačova. „Plaše zdvihám ruku a taky mu kynu (na pozdrav),“ popsal okamžik, kdy ho zahlédl, jak vychází po představení v Národním divadle a nasedá do auta.

Jako prezident se s ním setkal v únoru 1990 v Moskvě, když potřeboval prosadit, aby se odchod sovětských vojsk z Československa uskutečnil podstatně dříve, než při jednáních navrhovali sovětští generálové.

Naši republiku Gorbačov navštívil ještě několikrát. V listopadu 1999 převzal z rukou prezidenta Václava Havla spolu s dalšími šesti světovými státníky v Praze nejvyšší naše vyznamenání Řád bílého lva za zásluhy o svržení komunistické nadvlády ve střední a východní Evropě, jak jsem se už o tom zmínil. Gorbačov nejdříve váhal, zda má přijet, zemřela mu manželka Raisa a prožíval opravdu hluboký zármutek, ale úcta k Havlovi i k naší republice mu nedovolila omluvit se a nepřijet.

DOSPÍVÁNÍ GORBAČOVA

Než pojednám snad o nejdůležitější kapitole jeho vztahu k Československu, což byl postoj k událostem v listopadu 1989, bylo by asi správné připomenout alespoň stručně jeho biografii, jak dospěl k přestavbě a otevřenosti politiky a z ní zejména jeho zahraničně politickou činnost, zvláště úsilí o snížení mezinárodního napětí, v první řadě o snížení jaderného ohrožení. Zúčastnil jsem se jako novinář všech jeho pěti schůzek s americkým prezidentem – čtyři z nich se uskutečnily s Ronaldem Reaganem, poslední s Georgem Bushem starším, které byly z hlediska tehdejší světové politiky doslova průlomové. To však bylo už období jeho vrcholné politické kariéry. Než se k němu dopracujeme, připomeňme si některá základní fakta z jeho života.

STRASTIPLNÉ MLÁDÍ

Gorbačovovo mládí bylo velmi krušné. Narodil se 2. března 1931 ve vesnici Privolnoje Stavropolského kraje v Předkavkazsku v rolnické rodině otce Rusa Sergeje a matky Ukrajinky Mariji, rozené Hopkalo, ale tento kraj byl národnostně velmi smíšený. Na svět přišel doslova po vesnicku: na slámě v hospodářské části domu. Kvůli tomu mu jeho dcera Irina, už v dospělém věku, žertem připomínala, že se vlastně narodil jako Ježíš Kristus. Do jisté míry měla pravdu i v tom přeneseném smyslu: byl prorokem, trpěl kvůli tomu, jen neskončil na kříži.

Strádání však zažil bohatě. Prožil několik strašných hladomorů (v tom prvním, když mu nebyly ani dva roky, hladem zemřela polovina obyvatel rodné vesnice, mezi nimi tři otcovi sourozenci), také několik zatýkání v rodině. Gorbačovovův děd Andrej byl jako soukromý rolník vyhnán v roce 1934 do sibiřské Irkutské oblasti, odkud se vrátil po dvou letech a stal se kolchozníkem. Děda Pantělej Hopkalo, který se přestěhoval do Stavropolu, byl jako předseda kolchozu v roce 1937 obviněn z trockismu, 14 měsíců vězněn a mučen, nakonec byl však rehabilitován a šéf NKVD, který nařídil jeho zatčení, se zastřelil.

Když bylo Michailovi deset let, otec Sergej odešel na frontu. Po osvobození dostali zprávu, že padl, ale o několik dní později přišlo oznámení, že to byl omyl. Otec se vrátil z fronty s dvěma řády Zlaté hvězdy. Několikrát vesnici zaplavila vlna uprchlíků, dvakrát se přes Privolnoje převalila fronta a přinášela nová strádání a také nová zatýkání i jeho nejbližších.

Nechci zacházet do podrobností, ale takovou bídu, jakou prožili ruští lidé v době války a hladomorů, si u nás vůbec nedovedeme ani představit. Aby měli co na sebe, začali pěstovat konopí, namáčeli ho, sušili, pročesávali a ze surových vláken na starých stavech, do té doby válejících se na půdách, tkali plátno a z něho se šily košile. Podobně zpracovávali ovčí vlnu, aby z ní bylo plátno na svrchní část oděvu a ze zvířecí kůže se vyráběly primitivní boty. Sůl se vysušovala z vody Solného jezera, mýdlo se zhotovovalo z kalcinované vody, oheň se vykřesával z křemene a jiskrami se zapalovala vata promíšená s popelem nebo se zápalky zhotovovaly z trinitrotoluenu z granátů, lampy byly z granátových nábojů. Otec byl za války na frontě, zraněn byl v srpnu 1944 poblíž Košic, kus střepiny mu rozsekl nohu, ale vyléčil se.

Jeho syn se původně měl jmenovat Viktor, jak si přáli rodiče, ale děda nadiktoval knězi jméno Michail. Jako čtyřletý překonal těžkou nemoc, poté, vlastně ještě jako dítě, musel tvrdě pracovat. Otec ho naučil práci s kombajnem, což mu pomohlo k vyšším odměnám, větším přídělům jídla a také k vládnímu ocenění. To bylo poprvé, kdy jel nákladním automobilem do Stavropolu. V sedmnácti byl oceněn za svůj výkon s kombajnem Řádem rudého praporu. A ve dvaceti letech byl bez zkoušek přijat na právnickou fakultu Moskevské státní univerzity, protože měl za sebou pracovní zkušenosti, výborný prospěch ve škole, patřil mezi nejnáruživější čtenáře, byl komsomolským funkcionářem a čerstvým kandidátem strany. Cesta do Moskvy byla jeho první jízdou vlakem a v metropoli samotné poprvé zažil metro a pohyblivé schody. Alespoň on sám to přiznává v knize vzpomínek Michail Gorbačov – Najedině s soboj, kterou v roce 2012 uvedlo na trh moskevské nakladatelství Grin Strit v nákladu deset tisíc výtisků (český překlad Jany Nevšímalové pod názvem Můj život – Vzpomínky a zamyšlení vydala v roce 2014 Euriomedia Group, k.s. Ikar).

Psal jsem životopisy řady významných, byť nejrůznějších osobností, ale všechny spojovala jistá výjimečnost už v mládí. Buď se museli prokousávat tvrdým životem, jako to byl případ Ho Či Mina a Gorbačova, zažili strastiplný život dítěte emigrantské rodiny, což se týkalo Henry Kissingera, ale třeba také Ronalda Reagana, po předcích irského původu. Či byli v zajetí rodinného konzervatismu, tak typického pro Françoise Mitterranda, nebo je ovlivňovaly válečné zkušenosti, které prožil například Charles de Gaulle či Winston Churchill. Mládí je zocelovalo, aby mohli vyniknout ve zralém věku jako politici. Možná i to bylo jedním z důvodů, proč se jejich životní cesty protínaly. Třebaže byli názorově až protipólní, nacházeli k sobě cestu jistého vzájemného porozumění, pokud jim jejich věk umožnil osobně se seznámit. Gorbačov se nejen mnohokrát setkal s Ronaldem Reaganem, ale v roce 1992 mu bylo též uděleno ocenění Ronald Reagan Freedom Award.

Tak daleko však ještě nejsme. Sledujeme Michaila Sergejeviče při jeho poznávání Moskvy a ve škamnech univerzity, jež se slavila především vynikajícími profesory, kteří si i v tehdejších stalinských poměrech uchovali jistou svobodu myšlení. Tak se u Gorbačova střetávala realita s teorií. Někdy byla tato konfrontace pro mladého a vnímavého studenta velmi tvrdá: základní učebnicí pro všechny předměty bez rozdílu byly Stalinovy Dějiny VKS(b). Stručný výklad. V nich se například líčily úspěchy sovětského zemědělství. Ale Gorbačov ze své rodné vesnice Privolnoje a také ze své praxe komsomolského funkcionáře, který často zajížděl i do jiných vesnic, věděl, že tomu tak není. Také cítil, jak mnozí jedno hovoří veřejně, druhé v soukromí a často si to třetí nechávají jen pro sebe. Stačila nepatrná kritická zmínka, pochybovačné zaváhání a už následoval trest. Takové ovzduší už jsem ve druhé polovině padesátých let nezažil. Ale mohu připomenout například slova generála Vlasova, že když padl do německého zajetí a byl internován v táboře ve Vinnicy, teprve tehdy se mu naskytla možnost hovořit s druhými zcela otevřeně a kriticky o Stalinově politice. Tím v něm vlastně uzrála idea, že Rusko je třeba zbavit tohoto vůdce.

U Gorbačova tento protiklad zcela určitě zanechal v povědomí nezbytnost narovnat propastný rozdíl propagandy a skutečnosti: propaganda se musí od základů změnit, skutečnost jen zlepšit. Stále byl z knih, které mohl číst, přesvědčen, že socialismus je lepší systém než ten kapitalistický.

CELOŽIVOTNÍ LÁSKA JMÉNEM RAISA

Jinak vedl normální studentský život jako ostatní. Bydlel v koleji na Stromynce, v pokojích, kde jich spalo v prvním ročníku dvacet, ve druhém jedenáct a ve třetím už jen šest. Protestoval proti tomu, že studenti byli na kolejích rozděleni nikoliv podle fakult a ročníků, jak by snad bylo logické, ale podle záhadného administrativního klíče, který vlastně ani žádným klíčem nebyl. Nakonec dosáhl toho, že se alespoň v tomto směru podmínky zlepšily. Neboť v každém kolektivu, v němž se nacházel, chtěl být vždy vůdčí osobností, například tajemníkem základní komsomolské, později stranické organizace. V sedmnácti letech byl totiž přijat za jejího člena.

Jednoho podzimního večera ho spolužáci doslova vytáhli na večer do klubu, že se tam objevila zajímavá dívka. Nechtělo se mu, ale nakonec se nechal přemluvit. Tam tu pozoruhodnou, půvabnou dívku s rezavými vlasy zahlédl. Respektive mu ji představili – byla to Raisa Titarenková. Okamžitě na něj udělala ohromný dojem, ale zdálo se, že ji vůbec nezajímal. Nezměnilo se to ani na další schůzce s přáteli na pokoji, kde sice pár slov prohodili, ale vykali si a poté, když se potkávali na chodbách univerzity, jen se pozdravili. Až při jiném večeru v klubu, když procházel přeplněným sálem, zahlédl, jak Raisa vstala. Nabídla mu své místo a odcházela, protože se necítila dobře. Navrhl jí tedy, že ji doprovodí. Byla z toho procházka na dvě hodiny a poté další a další, po moskevských ulicích, do kina, v parčíku u koleje, kde na lavičce seděli až do rána. Tam se také domluvili, že budou spolu navždy.

Plánovali, že svatba bude v říjnu. Jednoho zářijového dne se však zatoulali na most přes říčku Jauzu a uviděli budovu občanského matričního úřadu čtvrti Sokolniki. Zašli tam, ujasnili si, jaké doklady potřebují, a 25. září 1953 se konala svatba. Oslavili ji na studentské koleji na Stromynce. „Ale mužem a ženou jsme se stali, když jsme se začátkem října přestěhovali na koleje na Leninských horách,“ cudně dodal Gorbačov. V tu dobu většina studentů odjela na sběr brambor, Raisa byla sama na pokoji a připravila večer pro dva – „večer, který pro nás znamenal vše a navždy“. To se také bez nadsázky stalo. Bohužel v příštím roce lékař prohlásil, že pro slabé Raisino srdce nemůže porodit očekávané dítě, pro nějž už Michail navrhl jméno Sergej – předpokládal, že to bude chlapec.

Nejnešťastnějším dnem v Gorbačovově jinak tak pestrém životě byl téměř po padesáti letech společného žití ten, kdy mu po těžké nemoci umírala doslova před očima. U jejího lůžka trávil deset hodin denně. Střídal se s její sestrou, dcerou a vnučkami Xenií a Nasťou. Pět dní chybělo do 46. výročí jejich svatby a dva dny do plánované transplantace kmenových buněk, které jí z kostní dřeně darovala o šest let mladší sestra Ljudmila Titarenková. Raisa zemřela 20. září 1999 ve 2 hodiny 57 minut v nemocnici německého města Münster, protože Gorbačov přes své známé politiky zmobilizoval pro její záchranu ty nejlepší lékaře. Nic ji však už nezachránilo, ani to, že jí do poslední minuty držel za ruku a roztřeseným hlasem jí říkal: „Neodcházej...“ Nic také dosud neutišuje jeho žal nad touto ztrátou, třebaže je stále aktivní a navenek to nedává znát. Ale vycítíte to.

Po jejím úmrtí, ještě v münsterské hotelové hale, Gorbačova utěšoval mnohaletý přítel, kyrgyzský spisovatel Čingiz Ajtmatov. Do Moskvy převezl ostatky Raisy Maximovny vládní letoun, který do Německa vyslal prezident Boris Jelcin.

JAK SE DOHÁNĚLA AMERIKA

Tím bych však přeskočil podstatnou část Michailova života a zejména jeho politické činnosti. Pravdou je, že té se věnoval již od mládí, ale nikoliv z povolání. V roce 1952 byl přijat do řad komunistické strany. Před zakončením univerzity, v posledním ročníku, prošel jako studentský pozorovatel řadou soudních jednání a připravoval se na právnickou dráhu. Poté obhájil na výbornou diplomovou práci a řešil, kam dál. I s ohledem na manželku, která skončila o rok dříve a věnovala se aspirantuře, která jí otvírala vědeckou kariéru v Moskvě. Také on dostal nabídku pokračovat aspiranturou na katedře zemědělského práva. To však odmítl, protože se nesrovnávala s jeho svědomím: příliš dobře poznal, jak se praxe odlišuje od tohoto „práva“. Nebyl to jediný případ, kdy se v něm objevovaly pochybnosti o systému, který byl často v hlubokém rozporu teorie s každodenním životem. Možná právě zde byly kořeny toho, že když stál na místě nejvyšším, zahájil přestavbu systému.

Protože byl v době studií tajemníkem komsomolské organizace, stal se rovněž členem komise pro umisťování studentů – tehdy nikdo z nich neměl právo jít tam, kam by chtěl, ale kam byl poslán. Jeho poslali na Prokuraturu SSSR. Tam se právě ustavovala nová oddělení, která dohlížela nad dodržováním zákonností rehabilitací obětí stalinských čistek ve státních bezpečnostních orgánech. To by vyhovovalo jeho zájmu a přesvědčení. Ukázalo se však, že umístěnka neodpovídala tajné vládní směrnici, která zakazovala zaměstnávat v centrálních soudních orgánech čerstvé absolventy právnických fakult. Důvodem k tomu byla skutečnost, že při represích ve třicátých letech hojně působili právě mladí, nezkušení právníci, kteří snadno podléhali tlakům odsuzovat nevinné. Byl to paradox už z toho důvodu, že sám Gorbačov měl ze své rodiny dost příkladů, jak probíhaly represe. Tak se sám stal obětí jiné represe, která ho zbavovala možnosti bojovat „za ustavení socialistické zákonnosti“.

Nakonec to dopadlo tak, že místo na Prokuraturu SSSR ho poslali na podobné místo ve Stavropolu. Tam se dlouho neohřál, nelíbila se mu atmosféra, jež tam vládla. Zašel tedy za prvním tajemníkem krajského výboru Komsomolu a po dohodě s ním nastoupil jako zástupce vedoucího oddělení agitace a propagandy. Hodně cestoval a tak poznával, jak je život složitý. Deset let po válce a lidé žili na pokraji chudoby. Ačkoliv vládla taková bída, práce se těžko hledala. Chlapci se raději rozjížděli po celém Svazu na různé stavby, aby si vydělali, děvčata zůstávala bez ženichů a možností založit rodinu. Tu jim však komsomolská organizace zajistit nedokázala.

Ještě obtížnější bylo pro Michaila Gorbačova vysvětlovat lidem závěry XX. sjezdu KSSS, který se konal počátkem roku 1956. Třebaže i v Stavropolském kraji bylo mnoho těch, kteří byli postiženi represemi, lidé nevěřili, že tím je vinen skutečně Stalin. Zatýkat postižené přece nepřicházel v noci on, ale jiní. Ti za to mohou, „On“ to ani nevěděl... Nešlo o to vysvětlovat jen Chruščovův projev na sjezdu, ale také řešit další praktické otázky, vyplývající z jeho odhalení. Například návrat do svých bývalých domovů tisíců příslušníků jiných národů a národností, které Stalin nechal vystěhovat, většinou na Sibiř. V případě Stavropolu se jednalo většinou o Karačajevce. Vraceli se, kde žili, ale své bývalé domovy nenalézali...

Když se přece jen podařilo více sklidit, pod dojmem těchto úspěchů vyhlásil Nikita Chruščov zcela nereálné heslo „dohnat a předehnat Spojené státy“. Vzpomínám si, jak to tehdy lidé přijímali: „Dohnat ano, ale předehnat nikoliv, to by pak viděli naše holé zadky.“ Platilo to téměř doslova. Protože nejvyšší představitel SSSR navíc žádal téměř okamžité výsledky, zvláště v zemědělské výrobě, tak z popudu tehdejšího prvního tajemníka Stavropolského krajského výboru KSSS začali skupovat dobytek, nakupovali ho i v sousedních regionech. Tím sice splnili tři roční plány najednou, ale za cenu, že porazili všechna stáda ovcí, skotu, koní. Když se na tento podvod přišlo, iniciátor této akce se sice zastřelil, ačkoliv předtím dostal četná státní vyznamenání, ale důsledky toho jsou pociťovány dokonce v současnosti.

Právě v tomto období jsem byl v Kyjevě a pamatuji se, že ani v nejluxusnější restauraci jste na oběd či večeři nedostali dokonce brambory – neurodily se; těstoviny – nebylo dost mouky; ke všemu se podávala jen pohanka. Trvalo hodně dlouho, než jsem se ji znovu naučil jíst. A pokud se týká jiných produktů, obchody vítaly zákazníky prázdnými regály. Pokud se objevilo nějaké zboží, už u dveří stála nekonečná fronta. Když matka mé ženy chodila v Užhorodě nakupovat, nikdy nevěděla, z čeho bude vařit. To se řídilo pouze tím, co dostala. Maso, pokud se na pultech objevilo, řezník krájel, jak mu přišlo pod ruku, nezajímal se, kolik a čeho kdo chce, za jednotnou cenu uřezával jak kližku, tak kýtu, pokud si to nejlepší nenechal pod pultem pro významnější zákazníky. Lidé většinou chodili „na bazar“, tedy na trh, kde jiní prodávali, co se jim urodilo na záhumencích. Je paradoxní, že záhumenky stačily lépe a ve větším zásobovat všechny obyvatele, než to dokázaly „širé lány“ kolchozních a sovchozních polí. Gorbačovovi to zažili stejně tak jako například to, že v krajském městě si musili vodu brát ze studně na ulici a doma štípat dříví, aby Raisa mohla něco uvařit. A to Michail patřil do kategorie privilegovanějších, byl funkcionářem.

„BEZ BUMAŽKI TY KAKAŠKA“

Tak Gorbačov postupně poznával všechny stinné stránky systému, připomínajícího odvrácenou stranu Měsíce – také je dlouhá léta lidé neznali. Zdaleka to nebylo jen v ekonomické sféře. Raisu povolali na měsíc do Kyjeva na doškolování. V tu dobu byl Michail vyslán do Moskvy jako delegát XXII. sjezdu strany a cestou se zastavil u své ženy v Kyjevě. Jaké bylo jeho překvapení, že jim nedovolili společně se ubytovat v hotelu, byť ona měla povolenku na kyjevský pobyt a oba průkaz, že jsou svoji. Dnes se to zdá až neuvěřitelné, ale přesto musel i tak podružnou otázku řešit přes prvního tajemníka ÚV Komsomolu. Jednalo se jen o tři společné noci s vlastní ženou... Stalo se mi něco podobného v Moskvě, kde jsem se oženil, ale s manželkou jsme společně na hotelový pokoj nesměli. S čekáním na svatební noc jsme dopadli podobně jako Michail a Raisa. S tím rozdílem, že u nás to trvalo celé tři měsíce, než jsem jako cizinec dostal povolení a mohl za ní přijet do Užhorodu, kde bydlela s rodiči.

Proč to připomínám? Protože později, když byl Michail Gorbačov nejvýše postaveným mužem v SSSR, mu vytýkali, že téměř na všechny své služební cesty bral s sebou svou ženu nejen do zahraničí, což se přece jen přijímalo, přikazoval to diplomatický protokol, ale i po sovětské zemi. To nebylo zavedeno, funkcionáři se tomu bránili, seč mohli. Byla to pro ně příležitost, jak si užít, aniž by o tom žena věděla. Organizátoři výjezdů vyšších funkcionářů dobře věděli, že musí připravit nejen hojnost občerstvení, ale také zábavy, jinak kontrola dopadne špatně. Jaké pokrytectví! Ale což se neprolínalo celou společností, neprosakovalo jako voda do všech skulin občanského života?

V obou případech, o nichž jsem se zmínil, bylo problémem, aby řádně oddaní muž a žena mohli být společně nejen doma, ale třeba i v hotelu. Pro obyčejné lidi, zejména na venkově, bylo však problémem vůbec se vzdálit ze svého rodného místa. Vždyť vesničané ani nevlastnili občanské průkazy a k jakékoliv cestě byť jen do okresního města za nákupem museli mít souhlas předsedy selsovětu, který jim na to zapůjčil jejich vlastní průkaz totožnosti. Natolik strana kontrolovala vše, dokonce i pohyb občanů po vlastní zemi. Toto nařízení se zrušilo až koncem Chruščovovy vlády. Ale i nadále platilo pořekadlo: Bez bumažki ty kakaška, s bumažkoj ty čelověk – neboli bez papíru jsi nicka, s papírem jsi člověk.

Mnohem podstatnější pro Gorbačova bylo, co z Chruščovových zkušeností považoval za užitečné i pro svoji pozdější činnost. Chápal mnohé jeho kroky, zejména to, že chtěl modernizovat stranu, oslabit její monopol „na vše a všechny“, ale s použitím stejných metod. Ani zlomek vteřiny neuvažoval o tom, změnit vedoucí úlohu strany. Ale ani jeho mírné reformy systém nepřijal a nakonec ho odstranil. Přesto právě on podnikl první krok k demokratizaci celé společnosti.

Připomínám hlavně ty události a okamžiky, které měly podstatný vliv na formování pozdějších Gorbačovových názorů a tedy i politiky, kterou uskutečňoval už jako generální tajemník strany. Do té doby však zbývá ještě celých třicet let politické práce a postupu po žebříčku komsomolských a později stranických funkcí (od roku 1961 byl delegátem všech stranických všesvazových sjezdů). Dokonce dvakrát, v roce 1966 a 1969, jej navrhovali na práci v KGB, ale ani jednou jeho kandidatura neprošla. Stejně tak se neuskutečnily návrhy udělat z něj ministra zemědělství či generálního prokurátora SSSR, zato už od roku 1978 o něm Leonid Brežněv uvažoval jako o možném generálním tajemníkovi strany. V letech 1974 až 1989 byl poslancem Sovětu Svazu nejvyššího sovětu SSSR, od roku 1988 předsedou prezidia Nejvyššího sovětu. Prezidentem byl zvolen 15. března 1990 a tím spojil obě nejvyšší funkce, stranickou a státní.

Aby byl výčet úplný, měl bych dodat, že 4. listopadu 1991 náčelník odboru pro dozor nad dodržováním zákonů o státní bezpečnosti generální prokuratury SSSR Viktor Iljuchin zahájil proti němu trestní stíhání za to, že podepsal rozhodnutí Státní rady SSSR o uznání nezávislosti Litvy, Lotyšska a Estonska, aniž by k tomu proběhlo referendum. Generální prokurátor Nikolaj Trubin však zastavil další šetření a Iljuchin musel z prokuratury odejít. Gorbačovova politická kariéra nebyla snadná, někdy se objevilo tolik překážek, zejména závistivých útoků a pokrytectví, že chtěl raději z politické práce odejít a věnovat se vědecké. Vždyť jeho žena mezitím dosáhla dokonce docentury!

Tato složitá situace byla také podmíněna tím, že příchodem Leonida Brežněva do nejvyšší stranické funkce se opět poměry měnily celkově k horšímu. Probíhala určitá skrytá i zjevná „restalinizace“, návrat ke starým poměrům, celkově se rozmohlo patolízalství a další nešvary každého totalitního systému. Gorbačov sice zůstával přesvědčeným komunistou, ale dnes bychom asi použili přesnější výraz „reformním“. Poněkud se zablýsklo na lepší časy Kosyginovými reformami, ale byly to spíš jejich náznaky než skutečné změny. Uvolnění rozhodovacích možností nižších orgánů bylo jen velmi omezené, převažovalo tuhé centrální řízení a plánování. Gorbačov uvádí jeden z příkladů: aby město mohlo postavit ve svém centru veřejný záchodek, muselo získat povolení až z Moskvy.

HIERARCHIE V HIERARCHII

Už jsem se zmínil o tom, jak určitá náhoda přispěla k tomu že Michail Gorbačov se v srpnu 1968 stal tajemníkem krajského výboru strany, o dva roky později jeho prvním tajemníkem. To mu bylo devětatřicet let, byl nejmladší v krajském vedení, a dokonce byl jedním z mála z místních – většinou se dosazovali odjinud a vybíral je sám generální tajemník a schvalovalo politbyro strany. Odtud se odvozovala jeho nedělitelná pravomoc rozhodovat o všech záležitostech, které se týkaly oblasti jeho působení: každá změna výroby, zavedení nové technologie či jakéhokoliv zlepšení závisely na jeho souhlasu, stejně tak jako otevření nového obchodu, stavby nového domu, změny osevního plánu, prostě čehokoliv. Včetně kádrových změn, dosazování lidí do nejrůznějších funkcí, kontrola jejich činnosti i kritika. Jestliže chtěl někdo z podřízených projevit iniciativu a prosadit svůj návrh, mohl to zkusit jedině s formulací: „Jak jste sám navrhoval,“ či „jak jste se zmínil...“ Ano, dokonce všichni museli „prvnímu“ vykat, zatímco on mohl komukoliv tykat.

Jak jsem již uvedl, Michail Gorbačov postupně prošel všemi etapami, všemi stupni komunistické hierarchie, až v březnu 1985 stanul na tom nejvyšším. Za tu dobu poznal mnoho obětavých, čestných a pracovitých lidí, ale také prospěcháře a intrikány. Pochopil, že politika je někdy jako džungle, v níž si musíš prosekávat cestu mačetou, abys jí prošel. Pravda, ta mačeta může mít různé podoby, třeba zákulisní intriky, klamná gesta a souhlasy, vytváření klanů, ale bez toho se neprosekáš nejen v příslušném orgánu volených funkcionářů, ale zejména aparátem, který jako liány šplhá stále výš, svazuje iniciativy a fakticky tím blokuje příslušný volený orgán.

Zvláště ve vrcholných orgánech strany – jeho politbyru a sekretariátu – byla složitá situace. Politbyro se stávalo stále více nemohoucím orgánem. Jednak proto, že rozhodující slovo měl generální a ostatní mu jen přizvukovali, neboť se obávali, aby neupadli v nemilost a tedy nebyli odstraněni. A také z toho prostého důvodu, že tento orgán stárnul – nakonec v něm do příchodu Gorbačova nikdo nebyl pod sedmdesát let. Jeho jednání byla stále formálnější. Heslo všech bylo: jen nic neměnit. Zvláště za Brežněva a jeho rostoucí nemohoucnosti, která hraničila s tím, že jen navenek přijímal nějaká rozhodnutí a vydával prohlášení, ve skutečnosti to za něj činili jiní, protože nakonec neudržel ani pero k podpisu a nerozeznal podpisovaný text, byl paralyzován veškerý rozvoj země.

„... to hlavní, co definuje hodnocení brežněvismu v politické historii země, je neschopnost brežněvovského vedení čelit výzvám své doby. Stálo na starých dogmatech, propáslo nástup změn ve vědě a technice, v životních podmínkách i činnosti lidí, států, regionů i celého světového společenství. Stálo stranou změn, které představovaly zárodek nové civilizace,“ napsal o tom Michail Gorbačov.

Po Brežněvově smrti přišla na řadu otázka, zda vše zůstane tak, jak je, nebo dojde k citelným změnám, především k obnově politického vedení? Jurij Andropov sice nastupoval s mnoha odhodláními situaci zásadně změnit a v tom nalezl nejvíce spřízněnou duši v Gorbačovovi, jehož postupně připravoval jako svého nástupce, ale také on byl poražen těžkou nemocí. Vypovídaly mu službu ledviny, jednou, dvakrát v týdnu a poté stále častěji musel jezdit na dialýzu, na rukou už mu zůstávaly kanyly a nakonec zůstal v nemocnici, kde zemřel.

O jeho nástupci se v podstatě rozhodlo v úzkém kruhu mezi Gromykem, Ustinovem, Tichonovem a Černěnkem. Kandidátů bylo sice víc – například Ustinov nebo už mladý Gorbačov, ale nakonec z toho vítězně vyšel fyzicky slabý a také vážně nemocný Černěnko. Byl to vlastně invalida, špatně dýchal a lékař, který doprovázel Margaret Thatcherovou na Andropovově pohřbu, se při prognóze délky jeho života zmýlil jen o pár týdnů (celkem vládl 13 měsíců). Vždyť poslední týdny svého života už ani nemohl mluvit, tím spíše pracovat. Došlo to tak daleko, že když se konaly 24. února 1985 parlamentní volby, pro televizi se v nemocnici nakamuflovalo, jak Černěnko hází ve svém okrsku svůj volební lístek do volební urny. Měl učinit alespoň krátké prohlášení do kamer. Avšak na smrt nemocný člověk nemohl v rukou udržet ani list papíru s tímto textem, padal mu na zem, hlas se třásl a jeho samotného od pádu zachránil za ním stojící akademik Čazov, kardiolog, který byl předtím kategoricky proti takové komedii. Co znám z osobní zkušenosti od poloviny padesátých let, v sovětském tisku se každá fotografie vždy retušovala. V tomto případě se však oficiální fotografie volícího Černěnka musela doslova přemalovat. Přesto ani Černěnko sám, ani nikdo jiný nenavrhl, že by bylo nutné jej vyměnit. Práce se totiž nezastavila – většinou Černěnka zastupoval už Michail Gorbačov, který byl předtím oficiálně zvolen do funkce vedoucího sekretariátu. Z toho titulu řídil i politbyro.

ÉRA PERESTROJKY

A GLASNOSTI

Když se rozhodovalo, kdo usedne na místo generálního tajemníka, první jednání o tom proběhlo 10. března ve 23 hodin. Michail Gorbačov doporučil, aby konečné rozhodnutí padlo následující den – ve 14 hodin na politbyru a v 17 hodin na plénu Ústředního výboru. Sám tu noc ani nespal. Přijel domů ve čtyři ráno a poprosil Raisu, aby se šli projít. Potřeboval se vypovídat, utřídit si myšlenky a vážné debaty ve svém moskevském bytě raději nevedli. Po procházce a snídani znovu odjel do kanceláře. Pak proběhla zasedání a Michail Gorbačov byl jednomyslně zvolen do čela strany a tím i státu.

ZÁSADNÍ PŘELOM

Ve svém vystoupení sice naznačil, jakým směrem se bude jeho politika – vnitřní a zahraniční – ubírat, ale mnozí ještě netušili, jak zásadní to bude přelom. Tím spíše, že poslední tři roky odešli ze života, jeden za druhým, tři generální tajemníci a několik členů politbyra: Kosygin, Suslov, Pelše a Ustinov. „Umíral samotný systém, jeho pomalá stařecká krev už neměla životní sílu,“ ohodnotil to Michail Gorbačov.

„Aby bylo možné začít perestrojku jako proces demokratických změn, bylo nutné, aby prostředky k jejich uskutečnění byly také demokratické. Glasnosť se stala prostředkem, který měl lidi vtáhnout do politiky a zapojit je do procesu tvorby nového života. Glasnosť, to byl veliký úspěch perestrojky. V podmínkách glasnosti, s rostoucí svobodou slova, se společnost začala zbavovat strachu,“ napsal Michail Gorbačov. Hned však podotýká, že samo politbyro se s glasností nevyrovnalo. Někteří členové se domnívali, že se tím provokuje národ ke kritice strany a její historie. Jako čert kříže se obávali zejména svobody tisku a navrhovali, aby se novinářům „nasadil náhubek“.

Jenže glasnosť se rozjela a s její pomocí vyplouvaly na povrch dříve zanedbávané nedostatky. Například ekologické otázky, znečištění a zasolení půd a vod, vypouštění skleníkových plynů průmyslovými komplexy a další. Zjistilo se, že to vše ohrožuje genofond obyvatelstva. Ještě hůře někteří funkcionáři snášeli kritiku jejich špatné a neodpovědné činnosti. Na druhé straně glasnosť pomohla otevřít trezory s dříve zakázanými filmy a publikacemi, zvláště autorů, kteří emigrovali. Jak Gorbačov poznamenává, při čtení těchto děl hluboce litoval, že je neznal jako student. „Naše pokolení bylo duševně ochuzeno a nasměrováno pouze na cestu oficiální ideologie, chyběla nám možnost srovnávání, poznávání různých filosofických myšlenek a vytváření vlastního názoru.“

Doslova senzací byl jeho telefonát Andreji Sacharovovi. Poté zařídil, aby byl zrušen jeho nucený pobyt v Gorkém a dal tomuto spisovateli volnost pohybu a slova. Ta se prosazovala stále silněji i v médiích. Jedním z nejvýraznějších představitelů byl Alexandr Bovin. Za Brežněvových časů psal jeho projevy a v televizi se proslavil svými týdenními přehledy mezinárodní situace, ale poté, co obhajoval pražské jaro, byl přeložen do Izvěstijí. Gorbačovská éra mu dovolila vyjadřovat se volně k řadě mezinárodních problémů, kritizovat do té doby nekritizovatelné či hájit neobhajitelné, například Izrael. I proto se v roce 1991, po navázání diplomatických styků SSSR s tímto státem, stal jeho prvním velvyslancem a zůstal jím i po vzniku Ruské federace. Setkal jsem se s ním několikrát a vážil jsem si jeho bystrého úsudku. Koneckonců, do jisté míry jsme byli vrstevníky. Cenil jsem si, že měl názor a dokázal jej podle úrovně poznání měnit. To se zdaleka nedalo říci o mnoha jiných novinářích, kteří neměli co měnit, protože nikdy názor neměli. Někteří si mysleli, že stačí perestrojku a glasnosť citovat ve všech pádech, aniž by pochopili podstatu. I proto bylo tak obtížné, aby lidé chápali, co se jim předkládalo, ale nevysvětlovalo.

Jedním z příkladů, jak se glasnosť těžko prosazovala, byla černobylská havárie v dubnu 1986. Jedním z důvodů, proč oficiální reakce s nezbytnými opatřeními byla tak opožděná, spočíval v tom, že odpovědní činitelé tajili základní informace. Ani vládní komise, jež byla okamžitě vytvořena, nedospěla ke konkrétním závěrům a její zpráva byla doprovázena výmluvami. Naopak prezident Akademie věd A. P. Alexandrov a ministr středního strojírenství E. P. Slavskij politbyro utěšovali: „Nic strašného, to se stalo na průmyslovým reaktoru, ale zvládlo se to... A aby se zabránilo panice, bylo by dobré se napít, najíst a prospat se...“ uvádí sám Gorbačov.

V tomto roce SSSR prožíval i jiné problémy: cena ropy na světových trzích spadla na 10 až 12 dolarů za barel, hodnota valut klesla o třetinu, a všechna odvětví ekonomiky čekal naléhavý požadavek převést je na nový způsob hospodaření. Bylo třeba radikálně změnit ekonomickou strategii. To si vyžadovalo nové investice, ale peníze chyběly. Rozdaly se zvyšováním platů učitelům, pracovníkům ve zdravotnictví a kultuře, což činilo více než 100 miliard rublů. Dalších 45 miliard představovalo zvýšení důchodů. Avšak protialkoholní kampaň zkrátila státní příjmy o desítky miliard.

DONQUIJOTSKÝ BOJ S ALKOHOLEM

To bylo jedno z prvních opatření, které Gorbačov zavedl. Situace byla skutečně alarmující, spotřeba alkoholu stoupla z necelých dvou litrů ročně na obyvatele v roce 1914, kdy carská vláda přijala dočasně „suchý zákon“, na téměř současných jedenáct včetně kojenců, podle Světové zdravotnické organizace to bylo dokonce 15,7 litru. Lidé alkoholem řešili veškeré své problémy – jak pracovní, tak osobní. Dokonce pili, aniž měli k tomu důvod. Pití se stávalo doslova metlou společnosti, degradovalo ji.Už středověcí evropští kronikáři napsali: „Není státu na Zemi, kde se pije tak jak v Moskevsku: před jídlem, při jídle, po jídle, pijí všichni, od starého po mladého, všichni pijí jen proto, aby spadli pod stůl, a nejednou se stalo, že i zemřeli.“

Jenže Gorbačov se přepočítal – zákazem prodeje a konzumace alkoholu se jeho spotřeba nesnížila, jen se místo více méně kvalitních nápojů začala pít doma vyráběná samohonka. Následkem toho vzrostla různá onemocnění, zvýšila se úmrtnost na alkohol. Radikálně stoupl prodej cukru, lidé neměli ani čím si osladit čaj. Někteří horlivci nařizovali dokonce vymýtit vinice, které vznikají po desítky let. Protialkoholní zákon se obcházel všelijak, paradoxně nejčastěji u těch, kteří měli dbát na jeho dodržování a propagování. Vzpomínám si, jak jsem v té době navštívil v Petrohradě – tehdy to byl ještě Leningrad – redakci jednoho časopisu. Ještě jsme se ani řádně nepředstavili a už zamkli dveře, zavřeli okenice a zeptali se: „Tak ukaž, co jsi přivezl.“ Není těžké si domyslet, jaký obsah u mé aktovky předpokládali.

Prohibice nebyla jediným příkladem, kdy se dobrý úmysl zvrhl ve svůj opak. Tlak na zvyšování produkce a upřednostňování ekonomických ukazatelů vedly k tomu, že se zcela opomíjely běžné životní potřeby lidí. Gorbačov jako příklad uvádí, co viděl v Komsomolsku na Amuru. Ve městě se zhotovovaly výrobky vyspělé techniky, včetně ponorek nejnovější třídy, ale jeho obyvatelé si v létě nemohli koupit ani zmrzlinu. Vojenská letadla denně odvážela hotové produkty, ale na zpáteční cestě nepřivážela ani kilogram ovoce, zeleniny a dalších potravin, jejichž nedostatkem trpěla prakticky celá Sibiř. Stavěly se sice byty, protože se přijímali noví pracovníci, ale jejich nájemníci už nikde nemohli sehnat ani ten nejzákladnější nábytek, aby si mohli na něco sednout, na čem a čím se najíst, kde složit hlavu.

To vše komplikovala stále se množící hlášení o tom, jak místní řídící pracovníci, zejména straničtí, ignorují principy přestavby a otevřenosti. Správnější by bylo napsat, že sabotují. Svědčily o tom dopisy, které se k Michailu Sergejeviči hrnuly s žádostmi o pomoc, denně jich byly tři čtyři tisíce. Sám se o tom přesvědčil při několika svých cestách po zemi. Tajemníci oblastních a městských výborů byli Gorbačovovými diskusemi s lidmi tak vyváděni z míry, že jim tváře až zčervenaly a chtěli diskuse okamžitě přerušit. Byl stále více znepokojen faktem, že se perestrojková politika ve městech a podnicích neujala.

Proto se rozhodl koncem roku uspořádat plénum ÚV KSSS k personální otázce. Na politbyru se však nedohodli na základních tezích. Gorbačov navrhl dvoudenní přestávku a té využil k procházkám v lese se svou ženou v rezidenci generálního tajemníka v Zavidově u Moskvy, aby si sám ujasnil své myšlenky. Bylo jasné, že je třeba na všech úrovních vyměnit lidi, dosadit zejména mladé. Vždyť na příklad ze šedesáti ministrů se ani jeden nechystal do důchodu, ačkoliv v něm měli být všichni už dávno. Tak tomu bylo i v jiných orgánech. Nejhorší bylo, že řídící činnost přebíral aparát, který byl ještě zkostnatělejší než volený orgán.

Když Gorbačov líčil všechny tyto těžkosti, neodpustil si připojit vtip, který o něm tehdy koloval. V kilometrové frontě na vodku, v níž všichni nadávají na generálního tajemníka, to jeden muž nevydrží a zvolá:

„Půjdu do Kremlu a zabiju ho.“

Brzy se však vrátí.

„Tak co, podařilo se ti ho zabít?“ ptají se lidé z fronty, která se posunula jen málo.

„Ne, tam je ještě delší fronta.“

Je jistým paradoxem, že o masové rozšíření vodky v Rusku se nejvíce zasloužil Petr I., když chtěl prostým lidem přiblížit umění. Každý návštěvník muzea dostal při vstupu na uvítanou „stakan“ vodky, onu tekutinu, o níž spisovatel Anton Pavlovič Čechov napsal, že „je sice průhledná, ale dokáže začervenit nos a očernit charakter“.

Sám o sobě boj proti vodce či za vodku by ještě nebyl tak vážným problémem, kdyby se k němu nepřidružily ekonomické těžkosti, které se prohlubovaly o to více, oč rychleji se Gorbačov snažil prosadit reformy, ale nedotáhl je dokonce. Později sám přiznal, jaká to byla chyba, dnes by se jí nedopustil, ale k tomu už nemá možnost. Nesouhlasné názory se nejsilněji objevovaly mezi straníky, „KSSS se stále více stávala otevřeným protivníkem perestrojky,“ povzdychl si.

Jednou z možností, jak zlepšit životní úroveň, bylo vytváření soukromých družstev a vůbec uvolnění individuální pracovní činnosti. Nakonec ji umožnil zákon z listopadu 1986, ale i on odrážel všechny složitosti a nesrovnalosti doby. Například stanovil pro nové malopodnikatele až neúnosné daně. Boj s chudobou si vyžádal podstatně více prostředků, než počítal plán. Ekonomická reforma byla v následujícím roce konzervativními silami zablokována. Růst příjmů obyvatel se sice urychlil, ale rozvoj průmyslu se zpomalil. Navíc se na světových trzích třikrát propadly ceny ropy a ropných výrobků, nůžky mezi zbožím a finančními prostředky se stále výrazněji rozevíraly, ale nezměnila se tvorba cen.

Rostly jedině fronty na nedostatkové zboží a to lidi nijak nestimulovalo k tomu, aby podporovali perestrojku. Ta totiž nedokázala od základu změnit ekonomické mechanismy, zůstávalo jen u administrativních opatření a nebylo možné se dohodnout, jak hluboko je třeba ekonomický systém reformovat. Základní otázka, kterou však vlastně nikdo nevyslovil, zněla: zda reformy mají překročit rámec socialismu či nikoliv.

To se nestalo a ani v tehdejších podmínkách nemohlo. Mnozí později vytýkali Gorbačovovi, že byl příliš nerozhodný a pomalý. Jednou o tom diskutoval s francouzskou historičkou Lilly Marcouovou, která o Rusku, SSSR, Stalinovi napsala mnoho knih. Na tento problém mu odpověděla: „Já si myslím, že jste nasadil takové tempo perestrojky, že ho sovětská společnost nemohla zvládnout. A znám vaši společnost dobře.“ Problémem bylo i to, že Gorbačov chtěl všechny změny učinit demokratickou cestou, nechtěl dopustit chaos a tím méně prolévání krve. Ani na to nebyla společnost připravena. Dokonce i dnes, jak si postěžoval Michail Sergejevič, „nejkrvavější představitel naší historie je prohlašován za hrdinu, jeho portréty se objevují na ulicích a stále jsou tu pokusy spojovat Rusko se Stalinem.“

Rostoucí Stalinovu popularitu v současnosti potvrzuje Ruská nezávislá sociologická služba Levade. V průzkumu z roku 2014 Stalina pozitivně hodnotilo 40 procent dotázaných oproti 38 procentům negativních odpovědí, zatímco v roce 1999 byl tento poměr 18 : 57. Vůbec nejlépe z průzkumů vycházel Leonid Brežněv s 51 procenty pozitivních hlasů a jen 18 procenty negativních – v roce 1999 byl tento poměr zhruba stejný. Na třetí místo se dostal Nikita Chruščov se stejným poměrem pozitivních a negativní hlasů 33 procent, čtvrtý byl car Mikuláš s 30 procenty pro a 19 procenty proti, dále Gorbačov s 12 procenty souhlasu a 67 procenty proti a poslední Boris Jelcin s 11 procenty kladnými a 68 procenty zápornými hlasy. Podle průzkumu z roku 2015, kdy bylo dotazováno 1600 občanů starších 18 let ve 134 městech a obcích, dávalo Stalinovi „ano“ 30 procent a „ne“ 18 procent, postavit Stalinovi pomník k 70. výročí vítězství nad nacistickými Německem by si přálo 37 procent obyvatel (v roce 2005 jen 29 procent), vrátit Volgogradu název Stalingrad by chtělo 31 procent a Petrohrad přejmenovat opět na Leningrad by uvítalo 30 procent obyvatel. Více než 55 procent Rusů lituje konce SSSR, a to zejména proto, že byly levné potraviny, vodka a byty. V těchto průzkumech se neobjevuje jméno Vladimíra Putina, ale v mnoha dalších, zejména po anexi Krymu a událostech ve východní Ukrajině, mu vyjádřilo podporu až 86 procent hlasů.

Je pro mne udivující a až nepochopitelné, jak při tehdejším, ale i současném hodnocení Gorbačovovy úlohy pro sovětskou společnost se zcela pomíjí ten nejzákladnější fakt, že ji totiž zajistil nejen mírové podmínky rozvoje, ale také sňal značnou část zátěže jaderného zbrojení. Jako by to byla samozřejmost, která snad spadla z nebe a nikoliv těžce vydobytá skutečnost, bez níž byste možná nečetli ani vy tyto řádky, protože jsme tu mohli nebýt.

Málem až do nebe se vynáší Josef Stalin, který svými fatálně chybnými rozhodnutími a špatným úsudkem dovedl zemi málem k úplné porážce. Poté sice zajistil vítězství, ale za příliš vysokou cenu dvaceti milionů lidských životů. Nemusely být tak značné, kdyby nebyly vyvolány opět některými hrubými chybami při velení vojenských operací a řízení státu. To nijak nesnižuje neocenitelný význam sovětského vítězství, statečnost a obětavost jeho lidu, ale nemusel za něj platit tak neúměrně vysokou daň.

BLUDNÝ KRUH

K 70. výročí Velké říjnové socialistické revoluce (1987) se Michail Gorbačov rozhodl napsat knihu s použitím nezveřejněných vystoupení na politbyru a jiných uzavřených jednáních, aby veřejnost pochopila politiku, její úmysly a závěry. Nazval ji Přestavba a nové myšlení pro naši zemi a pro celý svět. Když se ptal svých kolegů, většinou mu radili přednést jen cyklus přednášek nebo vydat sborník článků, podpořil ho jediný Černajev. Na knize pracoval v době své krymské dovolené. Nakonec vyšla a měla značný ohlas i ve světě – celkem se vydalo pět milionů výtisků ve 160 zemích a v 64 jazycích. V prvních dnech prodeje na ni stály před moskevskými knihkupectvími fronty. Nebyla však vždy přijímána jednoznačně a to jak v SSSR, tak v zahraničí, kde ji někteří považovali jen za propagandistický trik. Málokdo totiž věřil, že se podařilo rozetnout zejména gordické uzly světové politiky, jakým bylo jaderné zbrojení a konec studené války.

Do historie perestrojky je třeba také zařadit článek docentky Niny Andrejevové z Leningradu „Nemohu obětovat principy“, který vyšel 13. března 1988 v novinách Sovětskaja Rossija. Duchem, stylem a terminologií to byl v podstatě „antiperestrojkový manifest“, který znovu postavil na piedestal slávy J. V. Stalina. V té době vycházely desítky, stovky článků nejrůznějšího charakteru, ale tento byl v mnohém výjimečný.

Za prvé noviny byly orgánem ÚV KSSS, a jak bývalo zvláště dříve zvykem, článek měl charakter směrnice, jak by se měla nadále perestrojka hodnotit. Za druhé se postupně ukázalo, že za ním nestála jen leningradská docentka, ba ani jen šéfredaktor Čikin, ale že se připravoval za přímé účasti spolupracovníků člena politbyra a tajemníka ÚV pro ideologii Jegora Ligačova a s jeho souhlasem, možná dokonce z jeho iniciativy. Byl tedy opravdu direktivní, a tak ho chápala také většina stranických funkcionářů. Pro Gorbačova však bylo nejvíce šokující, že když se o tomto článku rozproudila diskuse v politbyru, většina členů s ním souhlasila. „Je to skutečně pravdivý text,“ poznamenal Vorotnikov. „Opravdu velmi dobrý článek, je třeba vše dát do pořádku,“ přidal se Gromyko. A samozřejmě pro Ligačova byl „naší stranickou linií“. Vlastně jediný Gorbačov prohlásil: „Mám na něj úplně odlišný názor“.

Článek přetiskly na příkaz vedoucích stranických tajemníků mnohé krajské a oblastní noviny a redakce dostaly zákaz vyvolat k němu polemiku. Některé krajské a oblastní noviny ho však nepřetiskly, či naopak ho vydaly za příklad toho, jak se nemá k přestavbě přistupovat. Článek vzbudil celonárodní emoce, a jak uvedl Gorbačov, „prožili jsme nebezpečný okamžik – od ohromných zvratů nás dělil jeden krok.“ Nakonec se podařilo vášně utlumit a v Pravdě otisknout kritický článek „Kauza Niny Andrejevové“.

Michail Sergejevič k tomu dodal: „Tato záležitost s článkem odkryla to, co už jsem tušil dříve: mí kolegové, se kterými jsme jasně a jednomyslně iniciovali perestrojku a ušli první kroky, mají každý svůj limit.“ Prostě se nijak nemohli zříci dosavadního administrativního způsobu řízení, nechtěli změnit politický systém. „Pro stranu to končilo tím, že většina vedoucích – od členů ÚV až po celou řadu tajemníků místních výborů – se zapojila do puče Státního výboru pro výjimečný stav.“

Ano, dospělo to tak daleko, že byl proti Gorbačovovi jeho bývalými spolupracovníky zorganizován v srpnu 1991 převrat a on byl fakticky uvězněn na Krymu, kde trávil s rodinou dovolenou. „Dokonce ještě na Krymu, ve Formose, když za mnou poprvé přijeli zástupci pučistů, řekl jsem jim otevřeně: vy hodnotíte situaci jako hrozivou, a já ji možná vidím ještě hrozivější. Ale jde o to, jaké z ní hledat východisko, jakými cestami. Já jsem pro demokratický postup uskutečněním protikrizového programu, podepsáním Svazové smlouvy a demokratickou reformou KSSS. Ale vy navrhujete mimořádná opatření, stanné právo a násilí. To je pro mne nepřijatelné... Takže v politice zrada začíná podle mne tam, kde se popře zákonný, ústavní postup, a spikleneckými metodami, při spoléhání na násilí se nějaké skupiny nebo jednotlivci snaží prosadit svoje tajně přijatá rozhodnutí,“ uvedl Gorbačov v knize Reformátoři nebývají šťastní.

Vážnou situaci Gorbačovových mohu dokreslit citací z knihy bývalé britské premiérky Margaret Thatcherové Umění vládnout. Strategie pro svět v pohybu, kterou v překladu Eduarda Geisslera vydalo v roce 2003 nakladatelství Prostor. Při své moskevské návštěvě v červenci 1993 měla možnost strávit také několik hodin v „příjemném“ rozhovoru s Michailem a Raisou Gorbačovovými jak v „honosné“ Gorbačovově nadaci (v uvozovkách její výrazy), tak při obědě na britském velvyslanectví. Byla potěšena jejich „dobrou kondicí, i když byli stále ještě trochu otřeseni a roztrpčeni okolnostmi, za kterých byl pan Gorbačov zbaven moci. Raisa mi vyprávěla o třech neklidných dnech jejich ,exilu‘ na Krymu během nezdařeného puče v srpnu 1991. Zřejmě měli málo jídla, nebo dokonce žádné, ale Raisa měla naštěstí v kabelce nějaké sladkosti, které mohla dát své vnučce. Později jsem se dozvěděla, že duševní stres u ní vyvolal záchvat mrtvice.“

Zachránil je svým rozhodným jednáním Boris Jelcin. Tento vedoucí moskevské stranické organizace a později dokonce zvolený za prvního ruského prezidenta, když ještě Gorbačov byl sovětským prezidentem, s nímž poslední roky – přesněji od roku 1987 – sváděl nejtvrdší politický boj.

Pokud se týče zmíněného srpnového pokusu o převrat, v rozhovoru pro britský list Daily Mail Gorbačov uvedl, že několik týdnů před pokusem o převrat ho o úmyslu pučistů tajně informoval tehdejší americký prezident George Bush starší. „Varování jsem nevěřil, říkal jsem si, že by ti lidé museli být idioti,“ uvedl Gorbačov. „Bohužel se ukázalo, že to skutečně idioti jsou.“

Na tiskové konferenci k 20. výročí nezdařeného puče proti němu (srpen 1991) si Gorbačov posteskl: „Kdybychom se z Lenina poučili, byla by dnes jiná situace.“ Tím myslel skutečnost, že podle něj některé přežívající problémy existují proto, že dodnes se žije s prvky Stalinova administrativního systému. Myslel tím především zaostávající rozvoj demokracie a za příčinu toho označil Vladimíra Putina. To už je však jiná kapitola, která se netýká našeho tématu. Zmínil jsem se o ní proto, abych dokreslil Gorbačovovův portrét až do jeho dnešních názorů.

Vrátíme-li se k éře jeho vládnutí, ještě po Brežněvovi zdědil jeden problém, který velmi zatížil sovětskou společnost jak svými bezprostředními dopady tak v obecně politickém a dokonce světovém kontextu: válku v Afghánistánu. Na křesťanské Vánoce, 24. prosince 1979, vzlétly sovětské letouny a vyrazily tanky, aby pomohly zachránit Karmalův loutkový režim, který svou politikou vyhnal ze své vlasti na šest milionů obyvatel, třetinu populace. Válka si vyžádala nasazení až 620 000 sovětských vojáků a přece nepřinesla žádné řešení, jen vzedmula vlny protestů jak doma, tak v zahraničí. Podle oficiálních údajů bylo zabito na 14 000 sovětských vojáků a na 50 000 zraněno, ale skutečné ztráty byly podstatně vyšší. Připočteme-li nesnesitelné životní podmínky a špatnou zdravotnickou službu, na 470 000 vojáků zůstalo neschopných boje. Uvědomíme-li si, že každý z nich žil v nějaké rodině, snadno si představíme, jaké negativní reakce to ve společnosti vyvolávalo.

Válku bylo třeba stůj co stůj ukončit. Generální tajemník 8. února 1988 v televizi oznámil, že do března 1989 budou všichni vojáci z Afghánistánu staženi. Dne 15. února 1989 skutečně jako poslední přešel hraniční Most přátelství sovětský velitel generál Boris Gromov. Ve skutečnosti posledním byla nosítka zakrytá plachtou s tělem poslední oběti, ale to pozvaní novináři neviděli. Protože sám Gromov ve skutečnosti odešel o několik dní dříve, ale kvůli novinářům se vrátil, aby před jejich kamerami a fotoaparáty mohl seskočit „z posledního sovětského tanku“, který opustil tuto zemi.

To vše jsme se dověděli mnohem později stejně jako fakt, který poprvé sdělil Zbygniew Brzezinski francouzskému týdeníku Le Nouvel Observateur: prezident Carter už 3. července 1979 pověřil CIA, aby zahájila destabilizační akce proti afghánské vládě pod kódovým názvem Cyklón. CIA začala pomáhat mudžahedinům, aby tím vyprovokovali vojenský zásah Sovětů. Když ho Sověti uskutečnili, šéf CIA Robert Gates napsal prezidentu Carterovi: „Teď máme příležitost dopřát Sovětskému svazu jeho Vietnam...“ Jen pro ilustraci: dodávky zbraní, střeliva i čínských mul na přepravu nákladů stály USA v roce 1985 podle Gatese 300 milionů dolarů. Tato „pomoc“ pokračovala i v dalších letech, dokud mudžahedinové tyto americké zbraně neobrátili proti Američanům.

JEN NÁLEPKA NA LAHVI?

Zatímco vývoj perestrojky a glasnosti se dotýkal i naší republiky, protože o tyto ideje se u nás sváděl neméně tvrdý boj, etapa sovětského vývoje po roce 1989 nás už fakticky míjela. Začali jsme žít jinými problémy, změnila se naše zahraničně politická orientace a dokonce náš export. A jak v Rusku pokračoval rozvrat, přestali jsme tento stát vnímat i jako jednoho z hráčů na světovém kolbišti. Opustili jsme Rusko nejen politicky, ale v mnoha směrech i ekonomicky, ač o řadu let později se pokoušíme vrátit se na mnohé ztracené pozice.

Nepíšu však tuto knihu o Rusku jako takovém, je věnována Gorbačovovi a ten už ztratil veškerý vliv 8. prosince 1991, kdy se prezident Ruské federace Boris Jelcin, ukrajinský Leonid Kravčuk a předseda Nejvyššího sovětu Běloruské SSR Stanislav Šuškevič v rezidenci Viskuli v bělověžském pralese dohodli, že vystoupí ze svazku SSSR a vytvoří Svaz nezávislých států. Viceprezident Alexandr Ruckoj se snažil Gorbačova přesvědčit, aby dal Jelcina zatknout, ale ten ho odbyl: „Nepanikař... Jejich dohoda nemá právní podklad. Přiletí, sejdeme se v Novo-Ogarevo a do Nového roku bude podepsána všesvazová smlouva.“ Ještě 18. prosince v Alma-Atě, kde se Společenství nezávislých států (SNS) dotvářelo, Gorbačov navrhoval pojmenovat jej Společenstvím evropských a asijských států. Tvořily by jej všechny svazové republiky kromě Pobaltí, Nejvyšší sovět SSSR by se sám rozpustil a svá zákonná práva by předal novému Společenství.

Místo toho však SNS na zasedání svých nejvyšších představitelů 21. prosince rozhodlo o tom, čím odmění odcházejícího prvního a současně posledního prezidenta: zvláštní penzí, bezplatnou lékařskou péčí pro jeho celou rodinu, osobní ochrankou, státní rezidencí a osobním autem. Posledním svým výnosem z 25. prosince Michail Gorbačov předal Borisi Jelcinovi velení nad strategickými jadernými zbraněmi. Ihned byla spuštěna sovětská státní vlajka, která vlála nad Kremlem. Krátce nato už bývalý prezident poskytl rozhovor americké televizní stanici SNN. Později vzpomínal: „Celých sedmnáct dní po bělověžské dohodě jsem čekal na reakci inteligence, reakci lidí. Jistě, země byla v šoku. Ale nikdo nevyšel do ulic. Zdálo se, že osud SSSR je pouze mým problémem. Ani nebyl přijat výnos o mém odstoupení. Rozhodl jsem se pouze sám.“

V té době se chystal navštívit naši republiku Vladimír Žirinovskij, aby navázal kontakty se „sládkovci“ – Republikánskou stranou Československa – Sdružením pro republiku, kterou založil a vedl Miroslav Sládek. Měla stejné nacionalistické zaměření jako Liberární demokratická strana Ruska Vladimíra Žirinovského. Jenže tehdejší ministr vnitra Jan Ruml pohrozil, že přiletí-li Žirinovskij do Prahy, hned v Ruzyni ho uvítají policisté se služebními psy. Žirinovskij sice od cesty do Prahy odstoupil, ale přesto Lidovým novinám poskytl rozhovor. V něm prohlásil, že „do deseti let bude celý český národ proklínat toho dramatika Havla, stejně jako Rusové budou proklínat Gorbačova“. Dokonce prohlásil, že „Češi budou nuceni zapomínat na svou mateřštinu... a budou nakonec muset pucovat bagančata německým oficírům.“

Když se Gorbačov pokusil znovu kandidovat v roce 1996 na prezidenta, získal jedno procento hlasů. V roce 2001 založil Sociálně demokratickou stranu Ruska, ale po třech letech z ní vystoupil. Více se věnoval své nadaci, kterou založil v roce 1992. Sídlí v Moskvě na Leningradském prospektu 39 a její archiv obsahuje na deset tisíc dokumentů. Značnou část z nich tvoří ty, které Michail Sergejevič shromažďoval při výkonu své nejvyšší funkce. Nadace má svou filiálku v Itálii a svého tajemníka v Paříži. V roce 1993 také založil Mezinárodní Zelený kříž a jedním ze tří hlavních sponzorů se stala Earth Charter, Charta globálních zelených neboli federace politických stran a hnutí prosazujících „zelenou politiku“ – spravedlivější, stabilnější a mírumilovnější svět. Byla přijata 800 delegáty ze 72 zemí na 1. kongresu v australské Canbeře v roce 2001. Také se stal členem Římského klubu.

V roce 1997 Gorbačov vystupoval v reklamě na Pizza Hut pro USA, aby získal prostředky na archivy přestavby, počátkem roku 2004 se stal značkou známého portského vína. Po vodce „gorbačovce“ zavedla firma značku na etiketách dalších nápojů, ale i to je dnes minulostí. Kromě toho sbíral po světě různé ceny a uznání, byl zván na přednášky a diskuse.

Za část finanční odměny spojené s Nobelovou cenou za mír Michail Gorbačov koupil desetiprocentní spoluvlastnický podíl na ruských liberálních a opozičních novinách Novaja gazeta. Téměř 40 procent vlastní Alexandr Lebeděv (mj. bývalý sovětský velvyslanec v Praze), zbytek patří členům redakce. Noviny se tisknou třikrát týdně nákladem 200 000 výtisků, vycházejí v deseti ruských městech a mají tři zahraniční vydání – v Izraeli, Kazachstánu a Německu. Jejich novináři nemají snadnou práci, od založení jich bylo šest zavražděno, mezi nimi Anna Politkovskaja, Anastasia Baburová a Jurij Ščekočichin. V roce 2014 patřily noviny mezi možné kandidáty na Nobelovu cenu míru.

Jak se sám cítí? Tak se ho zeptal i Zdeněk Mlynář a Gorbačov mu odpověděl: „Soukromník celostátního i mezinárodního významu... Teď je mým privilegiem, že mohu přemýšlet bez omezení, která přinášejí pocit odpovědnosti v nejvyšší funkci.“ Liboval si, že z Kremlu neodchází „až v rakvi s květinami, ne-li do muzea, tak alespoň ke kremelské zdi.“ – „V horším případě bez květin k docela jiné zdi,“ doplnil ho Zdeněk Mlynář.

Čas od času Gorbačov pořádá tiskové konference, na nichž se vyjadřuje k některým aktuálním otázkám, protože – jak sám uvedl – z politiky odejít nechce. Kritizuje současný Putinův režim jako nedemokratický s prvky stalinského, například pro dominující postavení Putinovy strany Jednotné Rusko. Naopak souhlasil s Putinovou anexí Krymu. Prohlásil to v roce 2016 a za to mu Ukrajina zakázala na pět let vjezd na ukrajinské území a chtěla požádat EU, aby mu neudělila vízum, což nemělo žádný ohlas.

V červnu 2015 zveřejnila Gorbačovova nadace zprávu, která nese název „Hodnoty perestrojky v kontextu moderního Ruska“. Její zveřejnění souvisí s 30. výročím začátku pokusu někdejšího sovětského komunistického vůdce o reformu poměrů v SSSR a vztahu Moskvy se státy tzv. východního bloku.

Podle autorů zprávy byla Gorbačovova perestrojka „nedokončenou revolucí“. Za její selhání prý může mnoho negativních jevů, které Rusko postihly počátkem 90. let. Jde především o společenské konflikty, válku v Čečensku a neschopnost úřadů poradit si se zločinem. Nadace se domnívá, že důsledkem byl nárůst poptávky po silném autoritářském režimu, který by zemi přivedl na cestu prosperity. Materiál je silně kritický k stávajícímu ruskému režimu. Poukazuje například na „nekonkurenceschopnou a na přírodní zdroje jednostranně zaměřenou ekonomiku“ či na „ohromnou centralizaci státních zdrojů a moci“. Současné vztahy mezi Ruskem a Západem označuje za „nebezpečnou hranici mrtvého bodu“. Varuje před rizikem vypuknutí nové studené války a eskalace existujících mezinárodních konfliktů. Při pokračování stávajících vývojových tendencí bude Rusko v globalizovaném světě stále více zaostávat.

„Veškeré pokusy ignorovat institucionální normy a procesy založené na demokratických hodnotách povedou k hluboké destabilizaci celého politického systému,“ deklaruje zpráva. Podle jejích závěrů je řešením návrat k hodnotám perestrojky, které údajně představují demokratickou alternativ u k současnému režimu. K tomu jen dodám informaci, kterou otiskl 20. července 2016 ruský list Kommersant s odvoláním na výsledky průzkumu veřejného mínění nezávislé sociologické společnosti Levada. Téměř každý pátý Rus by chtěl emigrovat za hranice bývalého Sovětského svazu. Hlavním důvodem jsou špatné životní podmínky a nestabilita ruské ekonomiky.

K pětaosmdesátinám předal Michailu Gorbačovovi Archiv národní bezpečnosti USA 14 odtajněných dokumentů CIA, vztahujících se k jeho činnosti v letech 1984–1991. Tento archiv je společenskou organizací, kterou tvoří novináři a historici při Washingtonské univerzitě a jejím cílem je dbát, aby státní instituce podle zákonem daných termínů skutečně odtajňovaly dokumenty, které poté poskytují široké veřejnosti. Odtajněné dokumenty Archiv zveřejňuje na svých internetových stránkách, těch čtrnáct však poslal přímo bývalému sovětskému prezidentovi. Jsou v nich především zápisy jeho rozhovorů s Ronaldem Reaganem na summitech, jejich korespondence a také hodnocení Gorbačova při výměně názorů prezidenta Reagana s Thatcherovou, prezidentem Bushem a německým kancléřem Kohlem.

Nejzajímavější z nich se týkají analýzy CIA pro amerického prezidenta v začátku a ke konci činnosti Michaila Gorbačova. Ten první hodnotí počátečních sto dní ve funkci generálního tajemníka ÚV KSSS, je tedy z června 1985 a má příznačný název: Gorbačov – nové koště. Poslední je z 29. dubna 1991 s názvem Gorbačovovo následovnictví. Hovoří o tom, že jeho éra je u konce (fakticky skončila až v prosinci – pozn.aut.) a jsou dvě možnosti, kdo se po něm ujme moci – konzervativci či reformátoři, mezi něž řadí Borise Jelcina. Příčinu vleklé krize vidí v tom, že Gorbačovova politika dovedla zemi ke katastrofě a on sám už není schopen ji z krize vyvést. Zničil starý politický systém, ale nový nevytvořil. Jeho nový antikrizový program je mrtvě narozený projekt využití zastaralých metod centrálního řízení. Konzervativci se spoléhají na to, že dozraje čas ke státnímu převratu, k němuž musí dojít dříve, než se Gorbačov stačí s republikami domluvit na rozdělení pravomocí. Gorbačov však ztratil politickou iniciativu a jen reaguje na měnící se situaci. Reformátoři naopak usilují o uvolnění svazků a osamostatnění jednotlivých republik až po přeměnu SSSR v konfederaci. Ale žádná z těchto stran není schopna krizi vyřešit, a proto se země nachází v revoluční situaci.

Tolik co nejstručněji z tohoto dokumentu, o jehož existenci, pokud vím, se u nás ani nepsalo.

Posledním Gorbačovovým oficiálním státním vystoupením byla v červnu 2004 jeho účast na pohřbu Ronalda Reagana. Zastupoval tam Ruskou federaci, prezidenta Vladimíra Putina. Bylo to současně symbolické gesto, protože právě s Reaganem je spojena ta etapa jeho politického života, kdy si ve světě vydobyl největšího uznání, kde zaznamenal konkrétní výsledky a kdy mohl dosáhnout největší mety lidstva, k níž chyběl doslova krůček. Byl by to krok, který by byl i pro naši republiku a její bezpečnost – rusky se to řekne „bezcennyj“ – nevyčíslitelné hodnoty.

Cením si toho, že jsem u toho mohl být alespoň jako novinář, a podělím se o některé své osobní poznatky.

DIALOG PŘÁTEL

Abych vysvětlil, jak Gorbačov dospěl k tomuto rozhodujícímu bodu, musím se vrátit k těm klíčovým okamžikům, v nichž se formoval jeho názor na socialismus a jeho úlohu ve světě, rozbouřeném jako moře vzájemnou konfrontaci se světem, jenž byl jeho protipólem. Nemíním se vracet ke kořenům jeho vzniku, ale do období, kde se s teorií setkával na hlubším, vědeckém základě. Pravda, jisté zkušenosti mu přinášelo jeho rodinné prostředí, názory jeho děda a otce, ale to hlavní poznávání spočívalo v letech studií na právnické fakultě Lomonosovovy univerzity v Moskvě, což bylo v letech 1950–55.

Nejpřesněji to asi vyjadřuje dialog, který vedl se svým spolužákem Zdeňkem Mlynářem. V létě roku 1993 se rozhodli, že sepíší vše, co prožili od dob svého studentského přátelství, jež přerostlo v celoživotní blízkost. Učinili to od listopadu 1993 do června 1994, a tak vznikla kniha Reformátoři nebývají šťastní s podtitulem Dialog o „perestrojce“, pražském jaru a socialismu, kterou vydalo nakladatelství Victoria publishing v následujícím roce.

Oba autoři se především vyznávají z toho, jak a proč se stali komunisty. Hovoří rovněž o tom, že první pochybnosti, zda existující sovětský či československý model socialismu je správný, nabyli během svých studií. Soudě podle dochované fotografie dokonce seděli ve stejné lavici, byť každý na jejím opačném konci. Škola byla výjimečná jak v tom, že tam přednášeli vynikající profesoři, tak také v dostupnosti literatury, třebaže ani to nebylo neomezené. Oba potvrdili, že se právě tam naučili dívat se jinak na mnohé věci a především sami uvažovat. Tak se zrodilo jejich vlastní myšlení i pocit odpovědnosti. Naučili se chápat nedostatky režimu, který se po éře Chruščovova uvolnění, byť i to bylo omezené, znovu vracel do starých kolejí dogmatismu.

Tak dospěli do okamžiku, kdy byl Zdeněk Mlynář jedním ze strůjců pražského jara, ale v srpnu 1968 i on pocítil v zátylku sovětský samopal, když jej vojáci Ťumenské divize zatkli a deportovali do Moskvy, aby i on podepsal potupný moskevský protokol. Od ledna 1969 začalo jeho dlouhé období, kdy nejprve musel odejít ze všech svých funkcí a poté emigrovat do Vídně. V té době Michail Sergejevič ještě pracoval v Stavropolu a v říjnu 1969 přijel v rámci sovětské delegace do Prahy. Do delegace se dostal proto, že z Prahy požádali, aby mezi členy byl někdo, kdo má zkušenosti z práce s mládeží, v Komsomolu. O příjezdu delegace a jejím složení se Mlynář dověděl z denního tisku. Krátce předtím ho vyloučili z ústředního výboru (ze strany až v březnu následujícího roku) a pracoval v muzeu. Jako jednoho z těch, jehož podpis se skvěl po Brežněvově podpisu na moskevském protokolu, si ho nedovolili zavřít. Přes své známé ve stranickém aparátu se pokusil s Gorbačovem sejít, ale řekli mu, že delegace odjela mimo Prahu, dají mu vědět, až se vrátí, ale nikdo mu už nic vědět nedal

Jak ujišťoval sám Gorbačov, okamžitě po svém příletu do Prahy se rovněž sháněl po svém příteli ze studií, ale řekli mu, že je mimo Prahu. Alois Indra mu však ochotně ukázal kancelář v budově ÚV KSČ, kde Mlynář skutečně předtím pracoval. Poté delegace odjela do Brna a Bratislavy, ale ani tam se nikde s československou mládeží a vůbec s našimi občany nesetkala. Lidé se od nich odvraceli, nechtěli s nimi mluvit, neuskutečnila se plánovaná návštěva podniků. To byl pro něj šok, který ho vedl k dalším pochybnostem a úvahám, co je na režimu tak špatného. Přesto dál postupoval po stranickém žebříčku, zatímco jeho přítel Zdeněk mlčel, ale nehlásil se ani k disidentům. Uložil si totiž pětiletého bobříka mlčení, domníval se, že stejně jako po maďarských událostech v roce 1956 přece jen i u nás nastane jistá politická a myšlenková obleva. Byl přesvědčen, že to mohou také ovlivnit tehdy silné komunistické strany Itálie, Francie či Španělska, v nichž se stále populárnějším stával eurokomunismus, představovaný především vyzdvihováním myšlenek pražského jara.

Na rok 1976 se připravovala porada evropských komunistických stran v Berlíně, a tak se Mlynář rozhodl všem účastníkům zaslat analýzu teoretických východisek i praktického průběhu pražského jara, psanou s ohledem na její přijatelnost jak na Západě, tak i pro maďarskou, polskou a rumunskou stranu. Poslal ji samozřejmě i na ústřední výbory stran v Praze a Moskvě.

Pražská odezva na sebe dlouho nedala čekat. Místo diskuse se v pět ráno objevila v jeho bytě StB a převrátila ho vzhůru nohama. Odnesla si jen rukopis textu, který však už dávno předtím Mlynář rozeslal. Poté se již slídičů nezbavil, provázeli ho na každém kroku. Vyhodili ho z muzea a dostal domácí vězení, ale nezavřeli ho, naopak nabídli emigraci. Bylo po helsinské konferenci, a tudíž si přece jen nemohli dovolit zatýkat všechny; stačilo, že zavřeli první signatáře Charty 77 – Václava Havla, Jiřího Dienstbiera, Petra Uhla.

Tak Mlynář v červnu 1977 emigroval do Vídně, protože tehdejší kancléř, socialista Bruno Kreisky, všem chartistům nabídl azyl. Ve Vídni se časem zabýval stejnou prací jako svého času v Akademii věd: teoretickou analýzou systémů sovětského stylu. Takže byl do jisté míry Husákovi a Brežněvovi vděčný, že z vlastní zkušenosti poznal západoevropský sociálnědemokratický reformismus, co tam znamená „levicová orientace“ a jak jejich chápání socialismu ovlivňuje jejich postoj k jiným problémům včetně třeba ekologie. A vlastně proto zůstal levicově orientovaný, socialistou, byť zcela jiným, než jak jsme ten pojem chápali u nás.

Čím více Michail Gorbačov stoupal ve stranické hierarchii, tím silněji si uvědomoval, jak je nezbytné rozbít staré stereotypy, vyměnit kádry a spolu s nimi změnit formy a způsoby řízení a plně uplatnit demokratické principy. Toto poznání však narůstalo postupně, z počátku se také přizpůsoboval, „znásilňoval se“, jak sám uvedl. Jinak by také ve funkcích nepostupoval. Zásadní zlom se u něj projevil, jak sám přiznává, když na Andropovovův návrh připravoval referát k 70. výročí Říjnové revoluce. Chtěl využít tuto příležitost a říci něco nového a zásadního. Vrhl se do studia zejména pozdních Leninových prací, což ho v té době nejvíce znepokojovalo – skutečnost, že se Sovětský svaz po Říjnu vydal nesprávnou cestou a že je třeba zásadně přehodnotit celé pojetí socialismu. To se připravuje rozvojem demokracie a uskutečňuje skrze demokracii. Jenže v té době se moc už soustředila v rukou stranické byrokracie a ta nepotřebovala žádnou tvůrčí aktivitu mas.

Tak oba dospěli do roku 1985, který znamenal pro Gorbačova a v jisté smyslu i pro Mlynáře zlom. Ten okamžitě pochopil, proč Gorbačov hovoří nikoliv jen o „reformě“ systému, ale o jeho přestavbě. Oba dospěli ke shodnému názoru na základě rozdílných osobních zkušeností: Mlynář vycházel ze zkušeností „západního“ socialismu, Gorbačov poznal neudržitelnost tehdejšího sovětského systému. Proto také o tom Mlynář začal do různých časopisů psát a hovořit s novináři a politiky typu Willyho Brandta a Bruna Kreiského, kteří se ptali na jeho názor. Mohl tak z přesvědčení tvrdit, že Gorbačov se pokouší o zásadní změny jak ve vnitřní, tak zahraniční politice. Celkem správně mohl odhadnout směr těchto změn, nikoliv však jejich tempo. A už vůbec nemohl tušit, že dřív než se SSSR zásadně změní, rozpadne se. Byl přesvědčen, že Gorbačovovi pomocníci budou šéfa informovat o Mlynářově činnosti, což mu potvrdil například Willy Brandt po svém rozhovoru s novým sovětským vůdcem.

Poprvé od roku 1967 se oba sešli znovu v prosinci 1989. Bylo pro oba složité hodnotit to, co se událo. Mlynář se samozřejmě vracel nejen k pražskému jaru, v němž pro vztah obou nic sporného nebylo, tak k roku 1987, Gorbačovově návštěvě Československa, kdy jeho občany „strašlivě zklamal“. Gorbačov se odvolával právě na svou perestrojku a glasnosť, na demokracii, na to, že sice obě předsednictva strany mu to nedovolila, ale on také nemohl už z toho důvodu, že by porušil vlastní principy nevměšování. Jenže proti tomu zazněla Mlynářova námitka, že všichni, kteří byli dosud zvyklí poslouchat příkazy z Moskvy, také v té chvíli čekali, že Gorbačov „přikáže“, aby se v Československu uskutečnily stejně hluboké změny, jaké se začaly realizovat v Sovětském svazu. A když v zemích Varšavské smlouvy nadešla doba skutečně svobodné volby, ta zněla jednoznačně: pryč od Moskvy. Jinou věcí je, že tento vývoj v řadě zemí, zejména postsovětských, nelze považovat za konečný. „Svobodná volba není jednorázový akt, je to proces hledání v podmínkách svobody,“ dodal Michail Sergejevič.

Asi nejzásadnější pro zhodnocení Gorbačovova období u moci jsou tato jeho vlastní slova: „... roku 1985 a ještě nějakou dobu potom jsme chtěli vylepšit systém, který nebyl socialistický. A v tom je naše drama. Dnes bych už věděl, že cílem musí být odstranit totalitní systém, že reformy musí být ve všech sférách života – od monopolu vlastnictví až po ideologický monopol – zásadní, radikálnější, hlubší.“

CHYBĚL JEDEN

JEDINÝ KROK

SCHŮZKY I HROZBY

„Rozhodující byla snaha reformátorů změnit vnitřní stav v SSSR k lepšímu, překonat stagnaci, dosáhnout novou vnitřní dynamiku vývoje,“ řekl Michail Gorbačov a pokračoval: „A jako součást této orientace se začalo rodit nové pojetí jednoty světa. Že existuje jenom jeden, vzájemně propojený svět. Svět složitý, plný rozporů, ale jediný, nedělitelný... Nové myšlení ústí koneckonců v pochopení toho, že v jaderné válce nebude vítězů, a kdyby vypukla, do pekel poletí oba ,tábory‘ Uznali jsme různost, alternativnost vývoje, a tedy i možnost různé volby, které nelze bránit násilím. Považovali jsme to za počátek nového, otevřeného procesu světového vývoje, který nebude mít ráz jednorázové výbušné změny, ale bude postupný, dlouholetý.“ Tento poměrně dlouhý citát výstižně vyjadřuje, proč Gorbačov usiloval rovněž o změnu světového klimatu. To vedlo nakonec k proslulým summitům, schůzkám Gorbačova s Reaganem.

„Už první kroky při cestě přestavby přesvědčily mne a moje stoupence v tom, že žádnou přestavbu neuděláme, pokud neosvobodíme zemi od zátěže bezmezné militarizace, která už zcela přesáhla naše síly a působila destruktivně – až po neúměrné výdaje na udržení našich super velmocenských pozic za hranicemi země, ve spojeneckých zemích i ve třetím světě. Avšak takové pojetí věcí nás velmi brzy přivedlo k nutnosti změnit zásadně zahraniční politiku, usilovat o co nejrychlejší skončení ,studené války‘, globální konfrontaci se Spojenými státy a se Západem jako celkem,“ uvedl dále Gorbačov a pokračoval tezí o tom, že je třeba SSSR zapojit do světového společenství, do jeho civilizačního procesu, protože se už přežila teorie o rozdělení světa na „kapitalistický“ a „socialistický“ a boj mezi nimi.

Abychom pochopili smělost takového kroku, musíme si připomenout, že Ronald Reagan, bývalý hollywoodský herec, nastoupil do prezidentského úřadu jako představitel těch konzervativních amerických sil, které v SSSR a celém socialistickém táboře viděly jen „říši zla“, kterou je třeba zničit. To byla jeho slova, s nimiž v podstatě dobyl Bílý dům. Kdyby toto heslo bylo vyřčeno koncem čtyřicátých a počátkem padesátých let, bylo by to pochopitelnější. Tehdy se právě rozhořívala studená válka, u níž nikdo netušil, kdy se může proměnit v horkou. Vždyť docházelo ke vzájemným vojenským střetům, třebaže nepřímo – například v korejské válce, poté ve Vietnamu, nakonec na Středním a Blízkém východě, v Africe.

Ale od roku 1955, kdy se opět sešli nejvyšší představitelé mocností, tentokráte v Ženevě, nastalo přece jen určité oteplení. Kontakty mezi vrcholnými představiteli USA a SSSR pokračovaly, Chruščov navštívil USA, do Moskvy přijel americký viceprezident Richard Nixon, ve Vídni se v roce 1961 sešel Chruščov s Kennedym. Poté sice nastala kubánská krize jako jeden z nejkritičtějších okamžiků ve vzájemných vztazích, ale nakonec byla rozvahou obou státníků zažehnána. Byla dokonce zřízena tzv. horká linka, šestkrát jištěná, mezi metropolemi obou velmocí. Za brežněvovské éry začala první jednání o jaderném omezení – ještě to nebylo postupné odzbrojení, ale byly podepsány první dohody pod názvem SALT. Paradoxně za největšího antikomunisty Richarda Nixona došlo nejen k navázání diplomatických vztahů mezi USA a Čínskou lidovou republikou a podpisu tzv. šanghajské deklarace, ale zejména zásluhou Henryho Kissingera se začaly zlepšovat i vzájemné sovětsko-americké vztahy. Kissinger sice své časté cesty do Moskvy zdůvodňoval svou oblibou ruského kaviáru, ale spíše k tomu přispělo jeho přátelství se sovětským velvyslancem ve Washingtonu Anatolijem Dobryninem. Tykali si a oslovovali se „drahý Henry“ či „milý Toljo“ a skutečně toto vzájemné respektování přispělo například k tomu, že se obě velmoci nedostaly do křížku kvůli třetí izraelsko-arabské válce v říjnu 1973, ač situace tím hrozila. Jenže na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let došlo opět ke zmrazení, zejména po vstupu sovětských vojsk do Afghánistánu.

V roce 1981 nastoupil do Bílého domu Ronald Reagan a vztahy poklesly na bod mrazu. O dva roky později byla jaderná válka prakticky na spadnutí, když v Moskvě vyhodnotili nebývale mocné cvičení NATO „Able Archer 83“ jako přímou přípravu útoku na SSSR. Paradoxně tuto bezprostřední hrozbu vzájemného střetu pomohl odvrátit Oleg Gordijevskij. Původně plukovník KGB, který byl v roce 1982 dosazen na sovětské velvyslanectví v Londýně, se prostřednictvím tajných kanálů dověděl, že Moskva vyhodnocuje vojenské cvičení atlantického paktu jako bezprostřední přípravu útoku. Okamžitě to sdělil britské premiérce Margaret Thatcherové. Už v té době spolupracoval s britskou tajnou službou, přesněji od srpnové sovětské invaze do Československa, s níž nesouhlasil. Premiérka o tom ihned vyrozuměla amerického prezidenta, který si dokonce Gordijevského pozval do Bílého domu, aby osobně vyslechl jeho informaci. Pak zapracovaly horké linky mezi Washingtonem a Moskvou, vyjasnila se celá záležitost a přijalo se rozhodnutí napříště jakékoliv manévry většího rozsahu na obou stranách hlásit nejméně měsíc předem.

Rozepisuji se o tom podrobněji nejen pro význam této skutečnosti, ale také pro jiný zajímavý detail. Gordijevskij byl o dva roky později odvolán do Moskvy, vyslýchán a nakonec obviněn ze špionáže. Podařilo se mu utéct, jeho rodina však zůstala v SSSR a teprve na přímou přímluvu Margaret Thatcherové Michail Gorbačov rozhodl, aby jeho ženě a dětem bylo dovoleno vycestovat za mužem a otcem. Gordijevskij byl v roce 2007 vyznamenán britskou královnou za to, že fakticky zachránil mír.

Nástupem Reagana do Bílého domu se americko-sovětské vztahy zhoršily ještě z jednoho důvodu: počátkem roku 1981 byla změněna americká strategická koncepce. Tehdejší ministr obrany Caspar Weinberger dospěl k názoru, že americká vojenská převaha umožňuje zasadit SSSR omezený preventivní jaderný úder, který by vyřadil rozhodující řídící a ekonomická centra země. Do tří měsíců by USA dosáhly vítězství, aniž by bylo nutné zahájit totální válku, protože zdrcující úder by neumožnil Sovětům odpovídající odvetu.

Moskva o tom získala informace a zahájila největší operaci tajných služeb – plán RJAN (raketojadernoje napaděnije). Po celém světě byly zmobilizovány veškeré prostředky těchto služeb jak sovětských, tak spojenců, aby se zjistilo, kdy by k úderu mělo dojít. Pro ilustraci: agenti dokonce sledovali, kolik oken svítí v noci v Pentagonu, kolik aut tam parkuje, a tedy zda tam vládne zvýšená činnost. Podrobně tuto událost líčím ve své knize Na prahu atomové války. Zde pouze dodám, že celou akci po letech potvrdili jak ředitel CIA Robert Gates, tak tehdejší šéf sovětské rozvědky Vladimír Krjučkov, který dokonce tvrdil, že celou akci odvolal až v roce 1990.

PŘÍPRAVY NA ŽENEVU

„V polovině 80. let nastalo velmi vypjaté období studené války. Po vpádu sovětských vojsk do Afghánistánu byla situace ve světě napjatá do krajnosti. Bylo třeba něco udělat. A vyšší představitelé USA a SSSR se nesetkali už šest let. Byl jsem přesvědčen, že situace si žádá vstřícné kroky,“ napsal ve své knize vzpomínek Michail Sergejevič. Tím vstřícným krokem bylo setkání nejvyšších představitelů obou zemí v listopadu 1985 v Ženevě.

Byl jsem mezi těmi 3500 novináři, kteří se z celého světa sjeli do tohoto švýcarského města na břehu jezera, protože tušili, že se bude jednat o zcela mimořádnou záležitost. Dokazovala to rovněž účast stovek nejrůznějších organizací a hnutí, které buď chtěly podpořit úspěch schůzky (mírová hnutí od známých k nově vznikajícím jako Děti pro mír, Babičky pro mír, Ženy, hospodyňky pro mír), nebo se jen zviditelnit, jako bývalý kambodžský premiér Son Sann, albánský král, příslušníci povstaleckých angolských, nikaragujských, afghánských hnutí. Nechyběli rovněž odpůrci této schůzky jako Dcery americké revoluce, Ženy pro Ameriku, Renezance žen, představitelé emigrantských organizací z Polska, Československa, Rumunska, Maďarska, sovětských pobaltských a zakavkazských republik a další.

Také příprava na obou stranách byla výjimečná. A to i v takových podrobnostech, že například Gorbačov shlédl všech asi padesát filmů, v nichž Reagan hrál (připomeňme si, že už jako předseda Sdružení filmových herců se v roce 1959 odmítl zúčastnit oběda na počest N. S. Chruščova, když při návštěvě USA zavítal také do Hollywoodu).

Hlavní byla ovšem příprava obsahová. V obou štábech odborníci shromažďovali podklady, jejichž koordinátorem na sovětské straně byl nově jmenovaný ministr zahraničí Eduard Ševardnadze. Jednotlivé komise z pracovníků ministerstva zahraničí, obrany a bezpečnostního výboru a také institutu hospodářského plánovaní a za účasti dalších přizvaných expertů sestavovaly směrnice. Návrhy se předkládaly politbyru ústředního výboru strany, které přijímalo rozhodnutí. Kromě toho Gorbačov dlouze besedoval se skupinou amerických senátorů, která přijela v září do Moskvy. Dvakrát se setkal s Johnem Chrystalem, ředitelem banky Des Moines, který se osobně znal s řadou sovětských představitelů. K prvnímu takovému seznámení mu pomohl jeho strýc Roswell Garst, jehož farmu v Coon Rapids (stát Iowa) navštívil v roce 1959 N. S. Chruščov.

Neméně rozsáhlý byl tým připravující Ronalda Reagana. Pro prezidenta připravil desetiminutové videokazety o historii, kultuře a životě v SSSR. Reagan mimo jiné prolistoval knihu Za lepší svět, sestávající z Rooseveltových projevů z let 1941–1945. „Jsem zavalen horou papírů více než kdykoliv předtím ve svém životě,“ stěžoval si, když četl podklady, a své myšlenky si poté zaznamenával do žlutého bloku. Procvičoval předem rozhovor s Gorbačovem – jeden z odborníků na sovětské záležitosti představoval Gorbačovova dvojníka a Reagan s ním vedl polemiku. Rozpracovával se každý detail setkání: nakolik vyjít partnerovi vstříc, jak mu podat a stisknout ruku, jaký úsměv nasadit – aby byl výrazný, ale ne vřelý.

Besedoval s řadou politických, obchodních a dalších odborníků, kteří měli možnost hovořit se sovětskými představiteli. Byl mezi nimi William Hyland, který pomáhal Richardu Nixonovi a Geraldu Fordovi v přípravě na čtyři předchozí summity.

Zvažovaly se různé okolnosti – též fyzická zdatnost, paměť, znalost detailů. Třebaže Reagan jednou žertem prohlásil, že by „zřejmě mohl pomoci tomu mladému muži nějakou otcovskou radou“, dělalo jeho poradcům starost, že je prezident ve svých čtyřiasedmdesáti letech o dvacet let starší než Gorbačov. Také celkovou úrovní vzdělání a šíří znalostí sovětský představitel Reagana nesporně převyšoval. Americký prezident vystudoval v roce 1932 sociologii a hospodářské vědy na Eurecké koleji (Illinois), sovětský absolvoval právnickou fakultu Lomonosovovy univerzity v roce 1955 a o jedenáct let později Zemědělský institut. Zatímco sovětský představitel vynikal znalostí mnoha podrobností zvláště ve složitých vojenských otázkách, o čemž se řada Američanů už mohla osobně přesvědčit, Reaganovi museli pro takovou diskusi připravit písemné podklady. Byly to lístečky s poznámkami, čísly a fakty, které si prezident roztřídil podle problematiky do jednotlivých kapes a používal je při schůzce, zatímco Gorbačov zásadně mluvil spatra.

Přípravy však probíhaly také v širším, mezinárodním měřítku, kde se obě strany do jisté míry předháněly v gestech „dobré vůle“. Začalo to už v lednu 1984 na stockholmské konferenci o posílení důvěry a bezpečnosti a o odzbrojení v Evropě. Den před jejím zahájením pronesl prezident Reagan projev, v němž řekl:

„Představme si na chvíli, že Ivan a Aňa se setkají v nějaké čekárně s Jimem a Sally, nebo budou společně s nimi hledat úkryt před deštěm.“ Bylo právě deštivé pondělí a prezident se dál domýšlel, o čem by asi spolu hovořili: o dětech, o práci, o svých koníčcích. Když se rozešli, shodli se na tom, jak byli všichni milí, a možná se dokonce rozhodli, že se znovu sejdou na večeři.

Toho dne jsem letěl do Stockholmu a následující večer jsem v televizi sledoval švédský dokument natočený v jedné vesnici amerického středozápadu a na Ukrajině. Prostí občané obou zemí nehovořili spolu přímo, ale o jednom mluvili společným jazykem: o tom, že nelze dopustit válku. Samozřejmě v tom byl rozdíl: ukrajinští vycházeli z vlastních zkušeností, protože válku prožili. Obavy Američanů z války vycházely z toho, co se v Americe psalo, a také z tehdy populárního filmu Den poté o tom, co následovalo po výbuchu atomové bomby. Přesto: druhé světové války se v Evropě a Pacifiku účastnilo téměř šest milionů amerických vojáků a padlo jich více než 400 000, ve Vietnamu z téměř deseti milionů bojujících Američanů se domů nevrátilo 58 000. Jako by na to navázal, americký prezident ve svém projevu dodal: „Nikdy bychom neměli zapomínat, že máme společné zájmy a nejvyšším z těchto zájmů je zabránit válce a snížit stav výzbroje.“ Ještě doplnil, že USA Sovětský svaz neohrožují. Podaly o tom důkaz před 35 lety, kdy měly monopol na jaderné zbraně a nevyužily ho k ovládnutí světa.

Je třeba si také uvědomit, jak všemocnou je v Americe televize. Programy tří hlavních televizních společností sleduje denně kolem 60–70 milionů obyvatel, každý v průměru čtyři hodiny denně. V zemi, v níž neexistují celostátní noviny, je hlavním zdrojem celostátních a světových informací právě televizní zpravodajství, které je také centrálně a přísně řízeno. Přitom podle všech průzkumů veřejného mínění televize zaujímají třetí místo v důvěře hned za medicínou a univerzitami. Daleko za nimi je armáda, církev a Nejvyšší soudní dvůr, o politických orgánech ani nemluvě. Americký prezident Reagan se nejvíce dostal na obrazovky ve chvíli, kdy se v červenci 1985 v nemocnici Bethesdě podroboval operaci zhoubného nádoru. Kvůli tomu televizní společnosti zrušily své běžné programy a Amerika byla během jednoho dne lépe informována o prezidentově tělesné schránce než o čemkoliv jiném. Prezidentova mluvčího Larry Speakese a další stálo nemálo úsilí, aby Američanům vysvětlili, že to je jen „víkendová záležitost“ a že prezident bude naprosto fit, aby mohl jednat s Gorbačovem. A vůbec, aby se udržel v úřadě až do 20. ledna 1989, kdy by měl předat Bílý dům svému nástupci.

Na formování amerického veřejného mínění – ale zase naopak, sovětského vůči Spojeným státům – měly proto značný vliv telemosty. Ten první, na podzimu 1982, spojil městečko San Bernardino poblíž Los Angeles, kde se konal mládežnický hudební festival, s televizním studiem v Moskvě. To ještě nebyl dialog, ten nastal v dalších telemostech, jež začaly spojovat obyvatele různých amerických a sovětských měst k bezprostřední diskusi na obrazovce, například Leningrad a Seattle. Moderátorem na americké straně byl známý a populární Phil Donahue, na sovětské Vladimír Pozner, také známý publicista, jenž v USA žil do svých sedmnácti let. Zvláštní americký štáb prověřoval, aby při těchto diskusích skutečně hovořili prostí lidé z ulice, nikoliv kamuflovaní političtí komentátoři. Předem nebyl připraven žádný scénář, šlo o živé přímé vysílání, v němž se hovořilo o nejrůznějších nejožehavějších otázkách, padaly někdy až směšně neuvěřitelné dotazy, ale byl to dialog. Třeba jedna z amerických divaček se ptala: „Je pravdou, že u vás zabírají dvouleté děti od rodin a vláda rozhoduje o jejich dalším osudu?“

Pořad sledovalo v SSSR 180 milionů diváků, v USA 80 milionů. „Program překonal všechno, co jsem kdy v televizi viděl,“ napsal mezi tisícovkami jiných diváků Ron Konzak ze Salinas. „Pomohl mi pohlédnout na americko-sovětské vztahy naprosto novým způsobem.“ Mnozí psali, že si program nahrávali, aby ho mohli pouštět žákům a studentům ve školách.

Mezitím jednali diplomaté. Ve Stockholmu se na sovětském velvyslanectví setkali ministři zahraničí obou zemí a schůzka trvala plných pět hodin. Pamatuji si to přesně, netrpělivě jsme šlapali chodník před rezidencí ve sněhové chumelenici, abychom se dozvěděli výsledek. To ještě před rokem v Madridu jejich setkání na americkém velvyslanectví málem skončilo, aniž by začalo: George Shultz nevyšel ani před budovu, aby uvítal Andreje Gromyka, a začal mu jen mezi dveřmi vyčítat incident s jihokorejským letadlem, sestřeleným nad sovětským územím. Až se Gromyko rozčílil, že buď budou jednat u stolu, nebo ihned odjede. Po Stockholmu následovaly jejich další schůzky, až Gromyka přijal v Bílém domě prezident a dvanáct minut zůstali spolu pouze mezi čtyřma očima, kdy se už jednalo o možné schůzce. Potvrdil to tehdejší generální tajemník ÚV KSSS Konstantin Černěnko v interview pro Washington Post. V něm navrhl čtyři okruhy problémů, o nichž by se mohlo na schůzce na nejvyšší úrovni jednat.

V lednu 1985 se na setkání obou ministrů zahraničí v Ženevě dohodlo obnovit sovětsko-americké rozhovory s novým obsahem: delegace by byly rozděleny na tři pracovní skupiny podle tématiky: kosmické zbraně, jaderné strategické zbraně a rakety středního doletu. To byly sice první vlašťovky možného summitu na nejvyšší úrovni, ale současně byly doprovázeny akcemi, jež smysl takového setkání značně popíraly. Jako příklad těch nejnebezpečnějších alespoň uvedu tzv. dvojí rozhodnutí NATO o rozmístění amerických raket v Evropě, po němž následovaly činy, a rovněž sovětská odpověď v podobě rozmístění podobného systému na území NDR a ČSSR v roce 1983. Pro ilustraci způsobu, jakým to bylo učiněno, se odvolám na paměti tehdejšího našeho ministra zahraničí Bohouše Chňoupka Memoáre in claris. V nich uvádí, jak obdržel od sovětského velvyslanectví sdělení, že na území NDR a ČSSR budou rozmístěny sovětské rakety středního doletu jako odpověď na rozmístění amerických pershingů v západní Evropě. Stálo to dopise, hozeném v neděli do schránky na budově ministerstva. Takovým způsobem se doručují pozvánky na různé akce, které z hlediska zahraniční politiky nemají žádnou důležitost. Kdyby to nebyla obálka s hlavičkou velvyslanectví, nedostala by se ani na Chňoupkův stůl. Takto ji dostal ministr a s údivem četl osmiřádkové sdělení, že „na žádost československé vlády budou na našem území rozmístěny sovětské rakety“. Když tuto novinku zavolal svému politickému nadřízenému, tajemníkovi ÚV KSČ Vasilu Biľakovi, ten se mu vysmál, že o víkendu pil příliš mnoho vodky, on o ničem takovém neví a měl by to vědět jako první. Ani v kanceláři premiéra a prezidenta o takovém „přání“ nevěděli. Zavolal svému kolegovi do Berlína, ale ministr Oskar Fischer byl v podobné situaci. Stejnou cestou obdržel totožný dopis a jeho nadřízení byli neméně udiveni, co to vlastně znamená. Tak se chovalo sovětské vedení do příchodu Gorbačova vůči svým spojencům.

Jako novinář jsem se účastnil ve finské metropoli mezinárodní konference k desátému výročí podpisu helsinského Závěrečného aktu v létě roku 1985. S projevy tam vystoupili ministři zahraničí všech 35 států, jejichž nejvyšší představitelé tento akt podepsali. „Víme, že svět, v němž žijeme, je mladý svět a má potřebu se vyvíjet, ale také víme, že si nemůžeme dovolit jej ztratit,“ psalo se ve výzvě více než stovky světoznámých umělců, která byla přijata k tomuto výročí. Výzva se zrodila před rokem z iniciativy finského výboru Umělci pro mír a předala mi ji tajemnice tohoto výboru Taula Linsiöová. Probíral jsem se podpisy: za SSSR Jevgenij Jevtušenko Čingiz Ajtmatov, Alla Pugačevová, za USA Woody Allen, Norman Mailer, Harry Belafonte, dále Ingmar Bergman ze Švédska, Simone de Beauvoir z Francie, William Golding z Británie, Douglas Campbell z Kanady, Yashar Kemal z Turecka, Alberto Moravia z Itálie, Bohumil Říha, Jiří Menzel, Jaroslav Seifert, Josef Svoboda z ČSSR, Sándor Soori, Zoltán Kocsis z Maďarska, Friedrich Dürenmatt ze Švýcarska...

Poslouchal jsem projevy řečníků, kteří všichni potvrzovali, že helsinská konference nebyla mrtvě narozeným dítětem, ale naopak je třeba její duch dále rozvíjet. V témže roce Michail Gorbačov vystoupil při své první zahraniční cestě v nejvyšší funkci ve francouzském parlamentu a podrobně vysvětlil obsah sovětských návrhů pro listopadový summit. V západním tisku byly zveřejněny některé jejich části, ale značně zkresleně.

Nechci jít do podrobností, ale představovaly značné ústupky americké straně a tím otvíraly cestu k tomu, aby dosud zmrazená jednání byla obnovena a zahájena nová. Například o úplném zákazu útočných kosmických zbraní a polovičním snížení těch, která mohou navzájem zasáhnout území druhé strany. I s přihlédnutím k tomu, že jejich složení je na každé straně různé. Pro každou stranu se navrhovalo zachování stejného počtu jaderných náloží, šest tisíc, což by také byl poloviční stav. SSSR zdůraznil, že do tohoto jednání nezahrnuje britské a francouzské jaderné prostředky, byť mají rovněž vliv na evropskou vojenskou rovnováhu.

Opět se zde sešli oba ministři zahraničí, teď už v dělném rozhovoru, poprvé v simultánním překladu, aby se neztrácel čas. Poté George P. Shultz přiletěl do Moskvy a na rozdíl od dřívějšího ponurého vzhledu se rozzářil, když ho Eduard Ševardnadze přivítal s otevřenou náručí a srdečným „Welcome“. Americký prezident poprvé v celé historii přijal v Bílém domě čtyři sovětské novináře a text rozhovoru vyšel v plném znění v Izvěstijích. Také poprvé v historii.

BEZ KABÁTU, S OHNĚM V KRBU

Tak se prolamovaly ledy ještě předtím, než si před ženevskou vilou Fleur d’eau (Vodní květina) oba státníci v listopadu 1985 stiskli ruce. Reagan sestoupil se schodiště jen v obleku, ačkoliv vládlo chladné, až mrazivé počasí a Gorbačov se ho na uvítanou hned starostlivě zeptal: „Kde jste si nechal kabát?“ Ačkoliv tu byl Reagan v roli hostitele, jeho dočasným obydlím se stala vila Saussure, jinak obydlí profesora Daniela Pometty, který vystudoval v Harvardu a jeho sestra v tu dobu vykonávala funkci švýcarské představitelky v New Yorku. V roce 1955 zde bydlel prezident Eisenhower při první schůzce na nejvyšší úrovni. Gorbačov dostal k dispozici vilu Rose, v níž probíhalo jednání před podpisem smlouvy SALT l v roce 1972.

Nebudu zde popisovat všechny podrobnosti, už jsem je vylíčil v knize Mezi čtyřma očima, která pojednávala o čtyřech summitech Reagana a Gorbačova. Chci z jejich průběhu zaznamenat jen ty nejzajímavější momenty, které snad nejvýstižněji charakterizují Gorbačovovův nový styl myšlení a jednání, o němž je především řeč. A také jakého bodu vzájemného sblížení se podařilo dosáhnout při hodinách jednání, ať už jen mezi čtyřma očima, pouze s tlumočníky, nebo v rámci širších delegací obou stran. To je důležité, abychom si uvědomili, kam až dospěl sovětský představitel se svou přestavbou i v mezinárodních vztazích a co už nestačil dokončit.

Na začátku to však na nějaké velké sblížení nevypadalo. Sám Gorbačov vzpomíná, že po skončení prvního jednání mezi čtyřma očima na otázky jeho spolupracovníků, jaký má názor na Reagana, odpověděl stručně: je to dinosaurus. Ale ani Reaganův názor na Gorbačova nebyl mírnější. Jak sám sovětský vůdce uvádí, později se z časopisu Newsweek dočetl, že na podobný dotaz Reaganova okolí prezident o Gorbačovovi prohlásil: je to tvrdohlavý bolševik. A přece se ledy hnuly. Když se jednání v hlavní budově dostalo do slepé uličky – tak to řekl sám Gorbačov, jakmile se oba ujistili, že si navzájem USA a SSSR nevěří, Reagan najednou navrhl:

„Neprojdeme se?“

„Pozval mě do domku na dvoře vily, kde probíhaly rozhovory. Začala ,beseda u krbu‘. Někteří z mých partnerů, se kterými jsem se během perestrojky sešel, se mě ptali na tento manévr s besedou u kamen,“ napsal Gorbačov ve své knize Vzpomínky a zamyšlení. Vybavuje se mi velice živě tisková konference, která poté následovala. Novináři, zvláště američtí, doslova bombardovali mluvčího americké delegace Larry Speakse svými otázkami. Mnozí si s ním tykali, vzájemně se oslovovali křestními jmény, a chtěli z něj vypáčit, jak to s touto procházkou vlastně bylo.

Tak se postupně vyjasnilo, že to byl vlastně nápad Nancy Reaganové, která svému muži před ženevskou schůzkou doporučila, že dostanou-li se jednání do slepé uličky, ať navrhne sovětskému vůdci právě tuto procházku. Další otázky směřovaly k tomu, zda skutečně šli jen sami dva, v jaké vzdálenosti od nich kráčeli tlumočníci, kudy šli, zda cestičkou po trávníku nebo mezi stromy, tedy zda to nebyla „procházka v lese“. Byla to narážka na obdobnou situaci na předchozích sovětsko-amerických rozhovorech v Ženevě, kdy se vedoucí obou delegací dohodli na jedné takové „lesní procházce“, z níž vzešel společný základ pro možnou dohodu o raketách středního doletu v Evropě. Bílý dům to nakonec neschválil, ale termín „lesní procházka“ se vžil jako způsob, jak lze dospět k dohodě. Skutečně byla uzavřena, ale až na jednom z pozdějších summitů.

Poté se novináři vyptávali, jak velký to byl domek, k němuž došli, a především, zda už uvnitř hořelo v krbu – zjevně také narážka na to, zda se s takovou možností počítalo či nikoliv. Larry byl neoblomný: „Hoří tam čtyřiadvacet hodin denně.“

Gorbačov napsal: „V místnosti bylo teplo a příjemně. V krbu plápolal oheň, ale nálada se nezlepšila.“ Nebyla to však plně pravda. Cestou do hlavní budovy Reagan pozval Gorbačova na návštěvu USA, on pozval na oplátku jeho do Sovětského svazu. „Ledy se prolomily...“ Pak se ho Reagan zeptal: „Jak byste hodnotili návrh USA o vzájemné pomoci v případě, že by oběma našim stranám hrozilo nebezpečí z kosmu?“ – „Přijali bychom,“ odvětil Gorbačov a vyslovil předpoklad, že by americká strana postupovala stejně. „Ano, samozřejmě,“ řekl Reagan.

Zatímco probíhala jednání, experti pracovali na závěrečném dokumentu. Když byli Gorbačovovi u Reaganových na večeři a poté už pili kávu, přišli za nimi rozčilení ministři a experti, že se nemohou dohodnout na textu.

Reagan navrhl: „Tak bouchneme pěstí do stolu.“

Gorbačov na to: „Tak dobře, bouchneme.“

A bouchli pěstmi, Ne do stolu, ale do černého piana. Poté se rozešli, a když se Gorbačov zeptal svých poradců, v čem je problém, ukázalo se nakonec, že jde o jednotlivá slova. Vyřešil to. Zůstala ještě otázka obnovení letů Aeroflotu do USA, že má nějaký problém sovětské ministerstvo letecké dopravy. Sovětský vůdce se telefonicky spojil s ministrem Bugajevem a také se to okamžitě vyřešilo. Sám Gorbačov si povzdychl, že kromě určité americké neústupnosti je problém v některých osobnostech sovětského ministerstva zahraničí, které chtěly za každou cenu jednat z pozice síly a nesnažily se problémy překonávat kompromisem. „Můj styl – to byl dialog a po něm nalezení kompromisu,“ dodal k tomu Gorbačov a odmítl tvrzení některých, že to je projevem slabosti.

Nakonec se tedy podařilo přijmout společný dokument, v němž už byla historická slova: Jaderná válka nesmí být odstartována, protože v ní by nebyli vítězové. A také: strany se nebudou snažit o vojenskou převahu. První krok byl učiněn a světem byl nazván „duch Ženevy“.

TÁNÍ MEZI LEDOVCI

Jenže tento duch se začal zadrhávat, a tak Gorbačov navrhl Reaganovi, aby se co nejdříve znovu sešli. Navrhl několik měst, z nichž americký prezident vybral Reykjavík – byl na polovině cesty. Bylo to více než symbolické: každý musel ujít zhruba polovinu, aby se mohli setkat u společného stanoviska.

Ani v islandské metropoli v říjnu 1986 to nebylo snadnější než v Ženevě a nejen proto, že v této zemi ledovců a horkých pramenů se počasí střídá každou půlhodinu. Přesně tak se střídaly také nálady na jednáních. A také se měnily harmonogramy, diskuse v jednacím sále se prodlužovaly, posunoval se termín závěrečných jednání a tiskových konferencí. Gorbačov přišel dokonce s myšlenkou, jak ve třech etapách, do roku 2000, svět vůbec zbavit jaderných zbraní. Jak sami dobře víme, tak daleko se však nedospělo.

Vše se zaseklo na americkém plánu Strategické obranné iniciativy (SDI), překřtěný na „plán hvězdných válek“. Jednalo se o americký systém protiraketové obrany, který se dosud vyvíjel a v němž USA chtěly stůj co stůj pokračovat, dokonce navrhovaly SSSR společný postup. To Moskva nechtěla připustit, protože věděla, že by se Sověti stejně nedostali ke všem jeho technickým a technologickým podrobnostem. A především by přenesl jaderné soutěžení do kosmu.

Přitom celá dosavadní koncepce snižování jaderných zbraní byla postavena na myšlence především omezit protiraketovou obranu. Vycházela z úvah, že nemožnost odvrátit první úder povede k tomu, že se o něj ani jedna strana nepokusí, protože odvetný úder by byl stejně zničující. V rámci toho USA a SSSR uzavřely v roce 1972 (a doplnily v roce 1974) dohodu o snížení obranného systému na polovinu (každé straně byla povolena jedna obranná základna se stovkou protiraketových řízených střel a odpalovacích zařízení pro ně a stanovený počet radiolokátorů).

Podle sovětského návrhu měly být sníženy o stejný díl počty strategických nosičů jaderných zbraní. Bylo by to možné, protože v té době byl jejich vzájemný počet vyrovnaný. Sice byly rozdíly v typech nosičů – kdo kolik měl strategických bombardérů, jaderných ponorek a raket, ale v souhrnu se jednalo o paritu. To v době kubánské krize, v roce 1962, měli Sověti jen sto raket oproti americké tisícovce. Stejně tak parita vládla v počtech jaderných náloží. Poloviční snížení by tedy nepoškodilo ani jednu ze stran, jen by poklesl práh rizika, které mohlo spočívat i v technickém či psychickém selhání. Jak jsem napsal v knize Na prahu atomové války, takových případů bylo v té době nejméně 216, u některých se už odpočítávaly minuty.

Jenže Gorbačov nechtěl kvůli této rovnováze SDI a bez ní Reagan nechtěl tak rozsáhlé jaderné odzbrojení. Plynuly bezesné noci diskusí expertů, vynechávaly se obědy. V neděli 12. října, kdy byla na třetí odpolední hodinu naplánována závěrečná Gorbačovova tisková konference, přišla zpráva, že místo ní se uskuteční ve vile Höfdi čtvrté setkání obou státníků mezi čtyřma očima, jen s tlumočníky. Ani prezidentovi nejbližší poradci netušili, co se bude dít, a společně s námi netrpělivě očekávali výsledek. K zázraku však nedošlo, k rozhodujícím dohodám se nedospělo. Byl to krach?

„Přes všechnu dramatičnost není Reykjavík prohra, ale průlom. Dostali jsme se přes jeden důležitý bod. Poprvé jsme pohlédli za horizont,“ zhodnotil tuto schůzku na závěrečné tiskové konferenci Michail Gorbačov. Vždyť už rok poté byla ve Washingtonu podepsána sovětsko-americká dohoda o likvidaci raket středního a krátkého doletu. Byl to historicky první dokument o oboustranném zničení celého jednoho druhu jaderných zbraní.

Aby si čtenář mohl přesněji představit, oč jde, je třeba si uvědomit, že do jejich likvidace mohl ze západní Evropy zasáhnout Pershing 2 Moskvu do 3 minut. V případě Prahy by to bylo ještě méně než dvě minuty. Příklad naší metropole nedávám jen namátkou: vždyť i u nás, v Hranicích na Moravě, byla jedna sovětská brigáda s raketami tohoto typu. V roce 1987 byla skutečně zrušena a v prvních měsících následujícího roku odjela i s veškerým zařízením do SSSR.

Z Reykjavíku také vyplynulo, že summity budou pokračovat, a skutečně vždy po roce následovaly Washington, Moskva a v prosinci 1989 Malta, byť už s jiným americkým prezidentem. Mohl bych z těchto schůzek uvádět desítky zajímavých podrobností, také například otázku, která tam mnohokrát padla, o významné roli prezidentových manželek a podobné, ale to není vzhledem k našemu tématu podstatné.

Když Michail Gorbačov popisuje ve své knize tato jednání, v závěru se nevyhýbá ani kritice, jež občas zaznívá i dnes, že prý podepsal vše, co mu bylo podstrčeno. Za prvé toho nepodepsal tolik a za druhé vše, co podepsal, směřovalo k jedinému cíli: aby svět byl bezpečnější. V tom plně naplnil své poslání a věru to stálo nemálo úsilí. Faktem zůstává, že se mu podařilo za své éry navázat kontakt s americkým prezidentem, který je považován za nejkonzervativnějšího. A to je víc, než se daří dnes, byť podmínky jsou rozdílné. K rozpadu SSSR nedošlo vnějšími tlaky, jimž dokázal čelit, ale proto, že sám systém byl nereformovatelný, ten už změnit nedokázal.

JAK ZAČAL A JAKÝ BYL

LISTOPAD 1989

Ačkoliv o této jedné z nejvýznamnějších kapitol našich dějin byla napsána už řada knih a jednou z nejrozsáhlejších je studie Jiřího Suka Labyrintem revoluce, která popisuje události od listopadu 1989 do června 1990, většinou v nich není ani zmínka o tom, jakou úlohu v průběhu tzv. sametové revoluce hrálo působení vnějších sil a zejména pozice Michaila Gorbačova.

ARCHITEKT PERESTROJKY JAKOVLEV

V listopadu 2014 jsme společně s Janem Šoltou organizovali pod hlavičkou Nadace Železná opona, Evropského hnutí a Informačního střediska Evropského parlamentu v Evropském domě diskusní fórum k 25. výročí 17. listopadu 1989. Podařilo se nám shromáždit řadu přímých účastníků těchto událostí, doma či v zahraničí, kteří v osobních vzpomínkách připomenuli některá málo známá či vůbec neznámá fakta. Patřili tehdy k různým táborům a o to zajímavější byla konfrontace toho, co se dělo venku, v disentu či v mocenských kruzích a také v rozvědce a kontrarozvědce. Existuje o tom zvukový záznam, ale zde budu z diskuse, kterou jsem moderoval, citovat jen ty hlasy, které se tak či onak vztahují k našemu tématu.

Jeden z účastníků hovořil o tom, jak už počátkem roku 1989 Brzezinski vytvořil poradní skupinu dvanácti odborníků, kteří připravovali scénář pražského převratu. V dubnu 1989 se ve Washingtonu uskutečnila porada za účasti amerického velvyslance v Moskvě Jacka Mattlocka a tajemníka ÚV KSSS Alexandra Jakovleva o možných radikálních změnách, k nimž dozrávaly podmínky v sovětském východním bloku. Jakovlev přítomné ujišťoval, že SSSR nemíní proti nim zasahovat silou a hodlá svými prostředky zajistit, aby ke změnám docházelo pokojnou cestou, bez zásahu silových jednotek.

Dodejme, že právě Jakovlev v srpnu 1968 přímo v Praze koordinoval propagandistické zajištění intervence vojsk pěti států Varšavské smlouvy. V roce 1973 byl vyslán do Kanady jako velvyslanec SSSR. Zůstal ovšem členem Ústřední revizní komise ÚV KSSS. V roce 1983 pozval do Kanady tehdejšího tajemníka ÚV KSSS pro zemědělství Michaila Gorbačova. Stal se faktickým tvůrcem, nejčastěji se říkalo „architektem“ sovětské perestrojky a glasnosti. Od roku 1985 pracoval v Moskvě jako vedoucí oddělení propagandy a o dva roky později jako tajemník ÚV KSSS. Významně přispěl ke svobodě tisku, sám inicioval veřejné odhalení do té doby utajovaného paktu SSSR s Německem z roku 1939, který umožnil sovětskou anexi pobaltských republik. Aktivně přispěl k politické reformě, která omezovala postavení komunistické strany a podporovala vznik liberálních stran. On sám se stal v roce 1995 předsedou Ruské sociálně-demokratické strany a v této funkci setrval do roku 2000.

V roce 1990 jsem s ním měl v Praze asi čtyřhodinový rozhovor mezi čtyřma očima, v němž jsme se mimo jiné vrátili ještě k pražskému jaru. Vysvětloval mi, jak podle jeho názoru probíhalo naivně a neprozíravě. Měl na mysli především to, že Moskvě bylo třeba lhát. Prostě si dělat svoje, ale nahlas o tom tak otevřeně nehovořit. Na vlastním příkladu dokládal, jak se to tehdy dělalo v SSSR: „V začátcích přestavby jsme mnohokrát museli lhát a tvářit se licoměrně. Jedině tak jsme mohli měnit totalitní komunistickou stranu a v tom byla specifika přestavby.“

Abych byl přesný a neodvolával se jen na náš soukromý rozhovor, raději ocituji to, co napsal v úvodním článku ke sborníku Černá kniha komunismu:

„... mnoho a bedlivě jsem studoval díla Marxe, Engelse, Lenina, Stalina, Maa a dalších ,klasiků‘ marxismu, zakladatelů nového náboženství – náboženství nenávisti, msty a ateismu... Už dávno, před čtyřiceti lety, jsem pochopil, že marxismus-leninismus není věda, ale publicistika – lidojedská a požírající sama sebe. Protože jsem žil a pracoval v nejvyšších oběžných drahách režimu, dokonce v té nejvyšší, za Gorbačova v politbyru, velmi dobře jsem si uvědomoval, že všechny tyto teorie a plány jsou lží. Režim především držel nomenklaturní aparát, kádry, úředníci. Ti byli různí: chytří i hloupí. Ale všichni byli cynici. Všichni do jednoho, včetně mne.

Po XX. sjezdu jsme v nejužším kruhu nejbližších přátel často hovořili o problémech demokratické strany a společnosti. Zvolili jsme prostou, ale účinnou metodu propagandy ,idejí‘ ,pozdního‘ Lenina. Skupina reformátorů vypracovala (samozřejmě ústně) plán, jak s pomocí Leninovy autority udeřit na Stalina a stalinismus. Když se to podaří, pak s pomocí Plechanova a sociální demokracie udeřit na Lenina... Když se ohlížím zpět, musím dodat, že tato chytrá a přitom tak prostá taktika, jít mechanismem totality proti systému totality, přinesla ovoce.“ Omlouvám se, že opakuji tento citát, který jsem už použil ve své knize Je třeba se bát Ruska? Je natolik výmluvný, že to nemohu neučinit.

K tomu Jakovlev v našem osobním rozhovoru dodal, že asi ani tato taktika by pražskému jaru nepomohla přežít, protože komunismus nešlo obrodit. Proto už v roce 1985 navrhoval Gorbačovovi, že je třeba především změnit, přestavět stranu a vůbec zrušit sovětský systém. K tomu však Gorbačov nedozrál a nechtěl to učinit.

Jak se realizovala Jakovlevova taktika, mohl jsem se osobně přesvědčit mnohokrát. Při každé návštěvě Moskvy jsem zašel do divadla Na Tagance, kde se hrály hry Michaila Šatrova (1932 – 2010), s nímž jsem se spřátelil. Pokud se nemýlím, napsal jich o Leninovi v letech 1982 až 1988 celkem pět, kdy na příkladech, jak řešil ve své době problémy, jež se také projevovaly v tehdejší současnosti, dokazoval, jak je tato doba vzdálená leninskému stylu práce. Jen se už nedostal do stadia, kdy bylo třeba ukázat, jak by je místo Lenina řešil Plechanov.

KDO SI PŘÁL A NEPŘÁL PŘEVRAT

Politolog Oskar Krejčí byl od února 1989 do listopadu 1990 poradcem předsedů federálních vlád Ladislava Adamce a Mariána Čalfy. Od léta 1989 zprostředkovával kontakty premiéra s disidentskou iniciativou Most. Je autorem projevu, jímž byl v prosinci ve Federálním shromáždění navržen na prezidenta Václav Havel. Rovněž připravoval programová prohlášení obou premiérů. Jak na našem fóru upozornil, při objektivním hodnocení listopadových událostí stále zůstává problémem, že archivy jak KSČ tak STB byly do značné míry vyčištěny, takže některé stěžejní dokumenty a zápisy se nezachovaly. Druhým problémem jsou výpovědi očitých svědků a účastníků, které jsou však ovlivňovány jak jejich subjektivním pohledem, tak časovým odstupem vyprávějících. Vnímání událostí se formovalo postupně, paměť je ošidná, představy někdy zkreslené, což není otázkou úmyslu, ale prostě tím, že každý předkládá svou interpretaci. Podle Oskara Krejčího stále ještě chybí úplný rozbor příčin vlastního rozpadu byrokratického socialismu ve středovýchodní Evropě, zhodnocení poměru vnitřních a vnějších faktorů a konkrétní úlohy jednotlivců. Jsem si toho vědom, ale přesto si myslím, že řada výpovědí na diskusním fóru byla natolik věcná, že je lze přijmout za objektivní fakta.

Některé účastníky jsem nemohl konzultovat, proto neuvádím jejich jméno. Jedním z příkladů je bývalý pracovník ÚV KSČ, který byl do jeho aparátu vybrán na sklonku roku 1988, protože byl znám svými sympatiemi k reformám a osobními přátelskými vztahy v umělecké sféře. Pro Rudolfa Hegenbarta, vedoucího oddělení státní administrativy (proslulé 13. oddělení, které řídilo především silové složky) ÚV KSČ a krátce místopředsedy Adamcovy vlády, filtroval informace státní bezpečnosti a zastupitelských úřadů pro předsednictvo strany tak, aby o nejdůležitějších událostech blížících se změn nebylo informováno. Současně měl některé informace uvolňovat pro média a řídit celou mediální strategii směřující k převratu. Byl autorem oficiálních sdělení předsednictva ÚV KSČ, předsednictva federální vlády a kanceláře prezidenta. Zúčastnil se utajených schůzek Hegenbarta s nejvyššími funkcionáři StB, kteří koordinovali akce směřující k politickému převratu. Jeho smyslem mělo být svrhnout nenásilnou formou současné vedení a nastolit nové, které by režim reformovalo, nikoliv zbořilo.

Jaromír Sedlák, který byl Štrougalovým poradcem, se soustředil na to, jak a kdy měl tehdejší předseda vlády zahájit i u nás perestrojku. Podporoval ho v tom Antonín Kapek, který kvůli tomu svolal poradu do Lucerny, ale Štrougal se rozhodl raději odstoupit. Sedlák také přivedl do Laterny Magiky sovětské představitele. Místo Havla je uvítal Václav Klaus.

Bývalý diplomat a rozvědčík Miroslav Polreich vyzdvihoval mimořádnou úlohu bývalého ministra zahraničí Jiřího Hajka. S ním v roce 1988 sovětské noviny Izvěstija otiskly celostránkový rozhovor. Hájek měl ve světě a zvláště po Evropě kontakty, proslavil se svým vystoupením v Radě bezpečnosti OSN po sovětském zásahu u nás. Především dokázal formulovat strategii opozice proti režimu z mezinárodního hlediska. Byl přesvědčen, že náš systém se muže radikálně změnit jen tehdy, změní-li se Rusko. Byl však pečlivě střežen, se zdravím také na tom nebyl nejlépe, proto se mnohé schůzky uskutečňovaly u něj nebo prostřednictvím jiných osob. Jeho jménem jednal Miroslav Polreich, který až do roku 1969, než byl odvolán, působil v sídle OSN v New Yorku. (Mimo jiné tajně zprostředkovával schůzku amerického prezidenta Lyndona Johnsona se sovětským premiérem Alexejem Kosyginem v Glassboro (New Jersey) v červnu 1967, krátce po vzniku izraelsko-arabské války a stupňování americko-vietnamské).

NECHTĚLO SE JIM ODEJÍT

Když jsem autorizoval jednotlivé příspěvky, Miroslav Polreich mi při našich setkáních doplnil další informace. Během roku 1989 opět plnil v podstatě tajné poslání – dvakrát pobýval v Moskvě, kde roli turistického průvodce využil k tomu, aby navázal kontakt s redakcí Novoje vremja, deníkem Izvěstija a tvůrcem tak zvučného jména, jakým byl Vladimír Šinkarjov. Už na jaře 1989 navštívil Hájkovým jménem Milovice, aby se u někoho z velení Střední skupiny sovětských vojsk ujistil, zda poskytnou případnou podporu:

- budou působit na ÚV KSČ, vládu a generalitu, aby nepoužily silové prostředky,

- jejich vojska nezůstanou pasivní, pokud by došlo ke zneužití čs. armády proti demonstrujícím a opozici. Tehdy však přímou odpověď nedostal.

Tajně se scházel s tehdejším ministrem zahraničí Jaromírem Johanesem, aby zprostředkovával Hájkův kontakt. Bylo to o to jednodušší, že byli téměř sousedé – chalupáři na Havlíčkobrodsku. Johanes ještě na závěr své funkce stačil v prosinci 1989 odvolat jednadvacet našich velvyslanců. Rovněž ustavil komisi pro odvolání sovětských jednotek z Československa a do jejího čela jmenoval svého náměstka Evžena Vacka. Zato se Hájkovi a Polreichovi podařilo u nového ministra Jiřího Dienstbiera prosadit, aby Johanes nebyl odstaven z diplomatické činnosti. Skutečně byl poslán do turecké Ankary jako rada velvyslanectví. Poté tam zůstal už jako poradce a zástupce Škodovky pro Střední východ.

Také náměstek Evžen Vacek zůstal ve funkci vedoucího delegace až do ukončení celého jednání a následně byl jmenován velvyslancem v nigerijském Lagosu. Do komise však byli jmenováni noví členové. Například Jaroslav Šedivý, který se při rozhovorech se sovětskými generály proslavil výrokem : „Přišli jste za jednu noc, a tak vám dáváme k odchodu dva dny.“ Bylo to nereálné, ale současně to bylo vyjádřením toho, co si všichni u nás ze srdce přáli.

Sovětští generálové si z počátku mysleli, že jednání mají vést pouze k úpravám smlouvy o jejich pobytu na našem území, nikoliv o jejich odchodu. Poté uváděli desítky argumentů, proč nemohou tak rychle odejít. Především by se nezachovala vojenská rovnováha ve střední Evropě a zvýšilo by se nebezpečí z Německa. To samozřejmě nebyla pravda, tito vojáci byli u nás na základě dvoustranné smlouvy, nikoliv v rámci poměru sil Varšavské smlouvy a NATO. Až při těchto rozhovorech poprvé uslyšeli, že jsou u nás okupanty. Kromě toho, že pro sedmdesát tisíc svých příslušníků nemají prý zajištěno jejich umístění v SSSR a ubytování pro rodiny sedmnácti tisíc důstojníků tu zazněl i tento argument: „Vždyť než odvezeme to střelivo, které u vás máme, je ho čtyřikrát víc, než jsou mobilizační zásoby!“ stěžovali si. A také: „Skladujeme u vás i ,speciální střelivo‘, tedy atomové náboje, celkem 1 700 kusů.“ Proto žádali, aby termín pro odchod byl stanoven na deset let.

Jaroslav Šedivý byl krátce poté z komise odvolán, aby doprovázel Václava Havla při jeho první návštěvě Francie. V naší delegaci zůstali mluvčí ministerstva zahraničí Luboš Dobrovský a za vojáky generálové Rudolf Ducháček a Antonín Slimák. Po zprávách o začátku jednání přišel za Jaroslavem Šedivým muzikant a tehdejší poslanec Michael Kocáb s návrhem, že vytvoří skupinu poslanců, která povede paralelní jednání se sovětskými poslanci. Když ho Šedivý upozornil, že by k tomu potřebovali rozsáhlý tým specialistů, aby pronikli do problematiky, souhlasil s tím, že sestaví delegaci pouze na dohled nad jednáním. Po zasedáních komise v Praze a poté v Moskvě a také na základě dopisu Gorbačova Havlovi s prosbou prodloužit termín odchodu (prezident se o dopisu dověděl v restauraci „U Malířů“), bylo toto datum stanoveno na konec června 1991. Tak se skutečně stalo, smlouvu podepsali ministři zahraničních věcí Jiří Dienstbier a Eduard Ševardnadze v Moskvě 26. února 1990 za přítomnosti prezidentů obou zemí. Sověti se jen divili, že se nikdo s nimi slavnostně neloučil, na druhé straně se nevyskytly žádné projevy zloby či provokace.

Avšak „když se generál Vorobjev a jeho řidič přišli před konečným odjezdem rozloučit s lidmi na sovětském obchodním zastupitelství, na malou chvíli zůstalo auto bez dozoru. Měli v něm jen pár osobních věcí. Generál Vorobjev parádní uniformu a naleštěné boty. Po návratu k autu zjistili, že všechno, co v něm měli on a řidič, zmizelo. Někdo si vyčíhal příhodnou chvíli a využil situace... Několik týdnů po odchodu vojsk se pak v jednom suvenýrovém stánku u Karlova mostu začaly ve velkém prodávat věci sovětského vojenského původu. Mezi nimi byla i jedna parádní generálská uniforma. Asi ta Eduarda Vorobjeva,“ napsal ve svých vzpomínkách Alexandr Lebeděv, tehdejší rada velvyslanectví, který se stal po srpnu 1991 velvyslancem. Když generál z Prahy jako poslední odlétal, odmítli mu natankovat palivo, dokud nepřijel velvyslanec, aby ho zaplatil v hotovosti. Zato si sovětští vojáci a jejich rodinní příslušníci mohli bez proclení odvést vše, co tu měli a co si ještě narychlo nakoupili. Nám zde zůstala plocha, jejíž sanace přišla zhruba na půl miliardy korun ze státních a evropských fondů.

A také poničené bytovky a další zařízení, která patřila k Milovicím. Přesně podle doporučení moskevského poslance, předsedy komise pro obranu, jež sem přijel na jaře 1991. Jak to rovněž popisoval Alexandr Lebeděv, tento moskevský emisar „vyzýval vojáky, aby si domů vzali vše, co mohou, včetně petlic a zámků ke dveřím, umyvadla, okenní rámy i záchodové mísy, poněvadž nic takového doma mít nebudou,“ uvedl Alexandr Alexandrovič v knize „Velvyslanec vzpomíná“, kterou vydalo Ottovo nakladatelství v roce 2008.

K tomu ještě dodává, že v souvislosti s tím, jaký měly naše organizace zájem na tom, aby sovětští vojáci od nás odešli co nejdříve, souhlasily s tím, že pomohou s výstavbou tří set domků v moskevské oblasti pro důstojníky a jejich rodiny. „Kolona s domky byla dost rychle odeslána do Moskvy a pro celou akci byl pohotově nalezen partner na sovětské straně. Jak to tehdy bývalo, tím partnerem bylo jakési Sdružení afghánských veteránů. Věděl jsem, o jaké domky šlo. Byly velmi kvalitní. Dokonce jsem částečně vyprovázel kolonu, která s nimi do Moskvy odjela. Jen mi je záhadou, kam se tyto domky nakonec poděly, neboť žádní důstojníci v nich svůj domov nenalezli. Jednoduše řečeno – někdo je rozkradl. Několikrát jsem zkoušel vypátrat bližší okolnosti, ale z Moskvy jsem se konkrétních odpovědí nedočkal. Zřejmě jsou z nich svérázné ,dači‘, porůznu za moskevskými humny.“

KAM SE PODĚLI KOMUNISTÉ?

Z diskuse v Evropském domě nemohu vynechat Ladislava Žáka. Byl vedoucím oddělení ÚV SSM, poté vedoucím oddělení ÚV KSČ a tajemníkem FR KSČ, spoluzakladatelem Demokratické strany práce. Vzpomínal, jak se v roce 1988 ustavil výbor pro lidská práva, do něhož přišli Vasil Mohorita a další svazáci. 10. listopadu 1989 proběhla celostátní konference Socialistického svazu mládeže, ale za týden už její závěry zastaraly, vývoj je překonal. Stejně tak zaskočil aparát ústředního výboru strany. Když tam 28. listopadu přišel, nikoho už tam nezastihl, moc se prostě rozešla. Zúčastnil se rovněž prvního setkání Václava Havla s tehdejším nově zvoleným generálním tajemníkem strany (24. listopadu po odstoupení Miloše Jakeše). Karel Urbánek začal: „Znám vaše hry, ale vy mě neznáte. Povím vám tedy svůj životopis, jak jsem v mládí začínal s funkcí ministranta a teď jsem skončil v čele strany.“ Skončil v pravém slova smyslu, byť se ještě ve dnech 3. až 5. prosince stačil v Moskvě účastnit zasedání Varšavské smlouvy. Setkal se s Michailem Gorbačovem, ale není známo, o čem hovořili. Po návratu do Prahy inicioval první oficiální setkání komunistů se zástupci Občanského fóra a Veřejnosti proti násilí. Doprovázeli ho Vasil Mohorita a mluvčí ÚV Josef Hora, vedle Václava Havla zasedli Petr Miller, Petr Pithart, Ján Budaj a Milan Kňažko. Havel však Urbánka označil za „nastrčeného blouznivce, kterého zřejmě míní nahradit Mohorita“ a v podstatě se nic nedohodlo. To už strana ničemu nevládla, lidé přeskočili jako blechy do kožichu OF. Žák rovněž označil za podstatné, že změna přišla z Moskvy. Vše spělo ke změně, jak vysvětloval i Štěpán Kotrba, každý si ji však představoval jinak.

ZASKOČENÁ THATCHEROVÁ

Ale ani na Západě si nepřáli politický převrat. Potvrdil to Jan Kavan, jeden z našich polistopadových ministrů zahraničí. V době normalizace žil v emigraci v Londýně a odtud řídil, aby britští a francouzští levicoví kurýři do Československa propašovali ve speciálně upravených campingových vozech více než 20 tun zakázané literatury, filmový materiál, kamery, přístroje a vyvezli na oplátku zase ven mnoho samizdatů, nafilmovaných rozhovorů s chartisty, jejich sledování StB, všechny dokumenty Charty 77, prohlášení VONSu, které se dále v angličtině poskytovaly předním novinářům, výzkumným ústavům, vládám i mezinárodním organizacím.

Z méně známých skutečností uvedl, jak premiérka britské vlády Margaret Thatcherová ujišťovala Michaila Gorbačova, že není v zájmu Velké Británie a Západu vůbec ohrožovat existenci komunismu v Sovětském svazu a přilehlém bloku. Odmítala komunismus na Západě, ale řekla Gorbačovovi jasně, že pokud SSSR bude své mocenské zájmy omezovat hranicemi dohodnutými de facto v Jaltě, tak s tím Thatcherová nemá problém. Naopak to bude podporovat, poněvadž by to mělo podle ní vést k další stabilizaci Evropy. V době pádu berlínské zdi se divila, proč nezasáhly sovětské tanky, podporovala by to.

„Pokud ke kolapsu komunistického režimu vedlo rozhodnutí prezidenta Ronalda Reagana opustit politiku, jak ji vedli jeho předchůdci, a vsadit na ostřejší konfrontaci se Sovětským svazem, za podpory Margarety Thatcherové, což vedlo k závodům ve zbrojení, který způsobil kolaps v sovětském hospodářství, tak jsem s tím, přiznávám, skutečně neměl nic společného. Zastánci této teorie tvrdí, že se pak Michail Gorbačov snažil zabránit katastrofě svou perestrojkou a reformou. Jenomže komunismus byl nereformovatelný, takže nemohl uspět. A jeho nástupci Jelcinovi tak už nezbylo nic jiného, než otevřít dveře kapitalismu. Já bych si naopak dovolil dnes dokonce tvrdit, že s pádem SSSR a komunismu přední západní politici vůbec nepočítali.“ A jak dodal, „mnozí ze západních politiků si to ani nepřáli... Usilovali o porozumění, mírové soužití, dobré obchodní vztahy a záruku bezpečnosti Západu,“ uvedl Jan Kavan a vyvodil z toho další závěr: „Řekl bych, že jakmile místodržící zde pochopili, že jim Gorbačov nepošle záchranné tanky, tak ztratili vůli ten hliněný kolos podpírat. Ztratili prostě vůli k moci a železná opona se začala hroutit. Já metaforicky často říkám, že z obou stran té železné opony vrtaly díry mnoho let občanské aktivity, ať už mírové na Západě nebo lidskoprávní na Východě.“

Nechá proto na historicích, aby přesně vykolíkovali význam těchto děr a jejich přesný dopad na pád komunismu a sametovou revoluci u nás. „Jejich úplnou bagatelizaci, kterou několikrát učinil Václav Klaus, však musím odmítnout. V době pádu berlínské zdi jsem byl na velkém Česko-polském několikadenním setkání ve Vratislavi a i tam bylo všem jasné, že je jen otázkou krátkého času, než dojde k změně režimu v Československu. Ovšem je třeba říci, že v listopadu 1989 byla úloha disidentů značně přeceňována. A dnes je ovšem zase hluboce podceňována. Zapomínáme, že v situaci, kdy byly přísně zakázány všechny pluralitní formy a režim nebyl vybaven reagovat na kritický dialog jinak než represemi, tak i relativně slabý nekonformní hlas režim vnímal jako krajně nebezpečnou opozici. Situaci lze dokreslit i dál. K tomu černobílá propaganda, která popisovala sovětskou takzvanou mírovou ofenzivu proti západním válečníkům a zbrojařům a nedokázala se vypořádat s mírovými západními aktivisty. Ti byli ostře kritičtí k oběma velmocím a požadovali nejen demilitarizaci, ale i demokratizaci Evropy a byli ochotni spolupracovat s Chartou, kterou reprezentoval Jaroslav Šabata, Petr Uhl nebo Jiří Dienstbier. Proto jsem se těmto silám snažil 20 let v době mé emigrace maximálně pomáhat,“ přiznal Jan Kavan.

Cituji tak obsáhle z jeho vystoupení zejména proto, že se věnoval mezinárodním souvislostem a jak s Thatcherovou, tak s Gorbačovem osobně hovořil. A nás především zajímá Gorbačovovův vztah k událostem v Praze. Proto musím pominout mnohé hlasy jiných, byť byly neméně zajímavé, ale věnovaly se převážně průběhu událostí a jejich důsledcích doma.

ZACHRAŇOVAL REKTORSKÝ ŘETĚZ

Přesto alespoň připomenu historika a politologa Zdeňka Zbořila, který v letech 1988–1990 působil na katedře scénografie DAMU a poté se stal proděkanem DAMU, kde spoluzakládal obor multimediální kreativita a nedivadelní scénografie. Podtrhl dva okamžiky, které se mu vryly do paměti, protože byl jejich očitým svědkem a jež předcházely událostem.

Jedním z nich bylo rozkrádání wartburgů a trabantů, s nimiž přijeli do Prahy východní Němci, aby prostřednictvím západoněmeckého velvyslanectví prchali do SRN. „Viděl jsem před dnešním Ministerstvem obrany rodinu z Kutné Hory. Tatínek montoval pod jedním odstaveným autem v potu tváře něco, maminka stála u něj, brala to a podávala dětem. Ty to nosily do jejich kutnohorského wartburgu. Kdybych chtěl být zlý, tak bych to přirovnal, že se k tomu postavila tahle rodinka stejně, jako později ke kupónové privatizaci. Prostě k něčemu lacino přijít jak v loterii anebo to pokud možno ukrást. Když tu byly ty trabanty, tak holt trabanty, když šlo o Vítkovické železárny, tak třeba železárny.“

Druhým takovým konkrétním dojmem bylo, když v prostorách velvyslanectví zahlédl jednu babičku, jakoby vystřiženou z knížky Boženy Němcové, jak šestnáctiletému promrzlému chlapci nalévala horky čaj. „Chlapec slušně poděkoval: ,Danke schön.‘ Babička opáčila: ,Žádné Danke schön, ale pět korun.‘ Vedle mne stál člověk, kterého jsem pak potkal u nějakého soudního líčení jako vysokého pohlavára tajné policie nebo policie, a ten, když to viděl, jen říkal: ,Tak to je konec!‘ Svědkem byl Vít Olmer – i on byl ve stejném šoku.“

Osudný den byl Zdeněk Zbořil na Albertově. „Vzpomínám na to, jak jsem měl dělat čestnou stráž rektorovi AMU, který tam chtěl vystoupit se zlatým řetězem a bál se, že mu ho ukradnou. Moje zásluha spočívala v tom, že jsem ho přesvědčil, aby si ten řetěz nebral. Díky tomu jsem byl onen den na Albertově... Až když průvod došel na Národní třídu, tak se mi podařilo utéct, ještě než se uzavíraly ty brány, co tam byly policií přivezeny. Došel jsem na fakultu a tam se začali scházet lidé. V osm ráno už měli studenti vytvořenu jakousi organizaci. Budova fakulty byla polepená jako budova OSN – všude označení, kam se dá chodit na WC, bylo vydáno jakési Desatero chování. Například – že se nesmí pít, a s prominutím, ani souložit,“ dodal s úsměvem.

„Pak se vše rozbíhalo. Už v jednom ze svých prvních prohlášeních studenti chtěli, aby z Ústavy vypadl paragraf o vedoucí úloze strany a vědeckém řízení společnosti na základě marxismu-leninismu. Poté jsem byl v Činoherním klubu, kde pořád padala nějaká jména, ale na pódium byli zváni lidé známí i neznámí, kterým Havel potřásl rukou – tím jim doslova požehnal, aby mohli zůstat na pódiu. Komu nepožehnal, ten tam nevystoupil. Tam jsem zahlédl poprvé jakéhosi Václava Klause. Ale co bylo podivnější, u vchodu stál muž, který jedněm lidem říkal, že mohou do míst, kde se vybírali lidé na to pódium, a druzí šli na balkón. Na něj jsem se dostal i já. Vedle mne stál Ludvík Vaculík, kterého takovéto dělení neuvěřitelně urazilo, a proto odešel. Ten člověk, který byl tím dveřníkem, co lidi rozděloval, byl Alexandr Vondra,“ uvedl politolog a historik Zdeněk Zbořil. Jen s jistým smutkem v hlase dořekl, že už krátce poté, snad po čtrnácti dnech, se ustavil na AMU nový štáb, v němž nebyl ani jeden z původních organizátorů. Zasedla tam například Petra Buzková, která na oslavě 10. výročí Velké sametové přiznala, že první dny revoluce strávila na chatě, v Praze se objevila až několik dní poté, ve středu.

JAK TO PROŽÍVAL „MUKL“ KAREL SRP

Karel Srp byl zakladatel a vůdčí osobnost Jazzové sekce, vedle Charty 77 nejvýznamnější disidentské organizace, která rozvíjela mnohostrannou činnost, soustředila desítky významných umělců – nejen hudebníků, ale i výtvarníků, literátů a další stovky nadšenců a měla značný ohlas v zahraničí. Vydávala také literaturu v několikatisícových nákladech, mezi jiným i první knižní, nelegální vydání Hrabalova díla Obsluhoval jsem anglického krále nebo nobelovskou řeč Jaroslava Seiferta. Když sekce byla nakonec v roce 1986 zakázána, Karel za své přesvědčení proseděl šestnáct měsíců v kriminále. Po propuštění znovu usiloval o legalizaci organizace, byť pod jménem Artforum. Bylo samozřejmé, že se rovněž účastnil listopadové studentské demonstrace. Při vzpomínce na ni si však neodpustil i určitou zatrpklost, kterou v něm průvod zanechal. „Budoucí mluvčí z balkónu opět chyběli. Část chartistů sice nevydala prohlášení jako před rokem, abychom nikam nelezli, že je to komunistická provokace, ale když jsme z Vyšehradu neprošli Vyšehradskou, kde chvíli lítaly kostky a zmlátili, tuším, jen Johna Boka, šourali jsme se po nábřeží kolem Havlova baráku. Byl temný jak poezie Edgara Allana Poea. Můj spolumukl byl opět na chalupě. Další geroj, bydlící o ulici výš, statečně sledoval rodící se mýtus o Národní třídě z malého rádia, na kterém chytal signály policistů.“ K tomu bych jen upřesnil, že Václav Havel se už odpoledne vrátil z Hrádečku do Prahy, protože se večer chtěl zúčastnit představení v Činoherním klubu, v němž byla použita část jeho divadelní hry.

Jedním z důvodů, proč se chartisté nemínili na této manifestaci podílet, bylo mj. také to, že oficiálně ji svolal městský výbor Socialistického svazu mládeže. A také protože se připravovali významně oslavit 10. prosinec, Den lidských práv. Možná hrála určitou úlohu i ta okolnost, že v opozičním hnutí se formovala radikálnější skupina mladých, zejména studentů. Zatímco ti „skalní“ se soustřeďovali především na vydávání různých prohlášení, mladí chtěli akce – a tou byla studentská demonstrace.

Je do jisté míry paradoxní, že si ji přála také ta skupina z vládních struktur, která usilovala o převrat uvnitř strany. Ale komunistický a vládní činitel Rudolf Hegenbart, o jeho možné úloze se při zásahu policie na Národní třídě tolik hovoří, při mé návštěvě u něj na Vysočině nějakou svou účast v této události popřel. Ten den se v hotelu Praha rozloučil s delegací KGB, která tu byla na oficiální pracovní návštěvě, a poté odjel na Vysočinu. Rovněž odmítl nějakou souvislost událostí s delegací z Moskvy – byla dohodnuta týdny předem. Pohotovostnímu pluku SNB, který zásah prováděl, nevelel. Stále zůstává záhadou, zda zvrat tiché manifestace v roznětku revoluce byl někým řízen, nebo byl opravdu živelný. Vždyť parlamentní vyšetřovací komise například v této záležitosti, stejně tak jako v případě falešné zprávy o zabití studenta Martina Šmída, nenašla vědomé organizátory. Údajnou smrt studenta si vymyslela poměrně duševně labilní D. Dražská, jejíž neseriozní rozporuplné výpovědi byly mediálně zneužity. Není však mým úkolem znovu citovat desítky stránek různých dokumentů a svědectví, ani doplnit existující dohady dalšími.

Pokud se znovu vrátím ke svědectví Karla Srpa, jen chci poznamenat, že jeho zahořklost pramenila též z toho, že Jazzová sekce sice rozsahem své činnosti byla nejvýznamnějším hnutím disentu, ale nikdy se nesloučila s chartisty, a proto její členové byli po listopadu odstrčeni na okraj dění.

O to zajímavější je jeho úhel pohledu, jak se listopadové události připravovaly, jak probíhaly a v co vyústily. Využiji k tomu jak svých osobních rozhovorů s Karlem Srpem, s nímž jsem se velmi spřátelil, tak z jeho rozhovorů, které poskytoval například Parlamentním listům. Zaujal mě především tím, jak i dnes dokáže přistupovat k hodnocení událostí a lidí, kteří byli jejich účastníky. Například do sídla sekce ve Valdštejnské ulici neváhal pozvat svého dřívějšího vyšetřovatele, či na znovuodhalení Mitterrandovy busty v květnu 2016 Miloše Jakeše, tehdejšího generálního tajemníka strany. Cenil si u něj toho, že dal svůj rozhodující souhlas k tomu, aby Mitterrand přijel v prosinci 1988 do Československa a uskutečnila se jeho proslavená snídaně s disidenty. I to, že v listopadu 1989 nepovolal proti demonstrantům armádu a milice, ač to mohl učinit. Ještě k té snídani: zúčastnilo se jí osm chartistů, devátým byl Karel Srp, kterého Mitterrand pozval osobně. I to leccos naznačilo.

Podle Karla Srpa už v létě 1988 realističtější část pracovníků ministerstva vnitra a zahraničí uvažovala o určité spolupráci s opozicí. V té době se začaly hrát divadelní hry Václava Havla, mohlo se částečně soukromničit a v konspiračních bytech se konaly schůzky opozičníků, byť samozřejmě pod dohledem policie. „Narůstalo monitorování opozičních aktivit západními humanitárními a jinak příbuznými organizacemi. To se samozřejmě promítlo i do naší situace. Pracovník amerického velvyslanectví, pověřený stykem s disidenty, svou vilu v Praze – Střešovicích dokonce otevřel den v týdnu disidentům. I když vila byla logicky pod kontrolou českých zpravodajců a „domeček“ (odposlech) v ulici nikdy nechyběl, takže konspirace v plném slova smyslu prakticky možná nebyla, bylo přece jen možné se někde scházet. A vstřícnost hostitele neznala mezí: Dokonce jeho hlídací pes se jmenoval Tuzex. Navíc po mém propuštění z vězení zde byla pořádána vítací párty. Podle mne Západ tehdy vsadil na polský model. Jedna organizace, jeden vůdce. A to tvořilo tuto rovnici: Solidarita – Walęsa = Charta – Havel... Myslím, že Václav toužil po dvou věcech: být prezidentem a dostat Nobelovu cenu. Oboje bych mu ze srdce přál. Nevyšlo mu obojí, ale snažil se, co to šlo. Byl takový. Miloš Forman o něm řekl, že když jako děti hrávali fotbal, chtěl být u každého míče první.

Karel Srp ovšem připomíná, že Havlova pozice byla neotřesitelná. Vše řídil, třeba i „balkon“ na Václavském náměstí. „Byl jsem u toho, když rozhodoval, zda-li Čestmír Císař smí nebo ne... Ptal se, zda-li hodlá vystoupit jako představitel pražského jara, či bývalý ministr školství, člen Komunistické strany, zda za Obrodu nebo jen za sebe. Myslím, že nakonec nevystoupil, nebo měl krácený čas.“ Do budovy Melantrichu (a deníku Svobodného slova) Havla vodili v chumlu – aby ho nikdo nenapadl – od prvého sídla Občanského fóra v Galerii U Řečických. Havel během prvních nejdůležitějších dnů úřadoval u Josky Skalníka v ateliéru v Polské. Tam nebo v blízké hospodě, probíhala jednání například s lidmi, kteří neuměli česky...

Jak známo, Občanské fórum přešlo od Řečických do podzemí divadla Laterny magiky. „Zde již fungovaly pořadatelské služby, protože se sjížděli lidé z celé republiky. Ano, objevili se podivíni, kteří vystupovali v duchu – co pět minut, to nová situace. Proto byl pro operativní řešení náhlých situací vytvořen asi třicetičlenný tým, který permanentně zasedal. Když Václav Malý „dostal” kostel, nastoupil jsem na jeho místo. Na prvotní šok nezapomenu. Vyjma Petra Pitharta jsem nikoho neznal. Marně jsem se pídil po tom, kde jsou Petr Cibulka, Hanka Marvanová, lidi z Jazzové sekce, Šilhánová, Kantůrková, Wolf, Standa Penc, Jarda Tuček, Severočeši, lidi z Moravy... Místo nich se jako vždy vyrojili rychlokvašení znalci. To mě hodně otrávilo.“

Karel Srp však nikdy nepatřil k patolízalům a to se mu svým způsobem vymstilo. Václav Havel ho pověřil jistým úkolem dojít na Václavské náměstí, a když se vrátil, nalezl Laternu magiku prázdnou. Mezi cáry papíru na stěně visel i jmenovitý rozpis jednotlivých komisí, které se už rozešly zasedat, aby řešily personální otázky. Ani v jedné z nich však své jméno nenalezl. Jeho listopadový příběh skončil tím, že byl jmenován ředitelem odboru na ministerstvu kultury. Jazzové sekci se ovšem věnuje i dnes, pořádá nejrůznější akce, výstavy, sbírá dokumenty, přijímá významné návštěvy rovněž ze zahraničí, v prosinci 2014 to byl francouzský premiér Manuel Valls, v květnu 2016 jiný člen francouzské vlády Harlem Désir. Z iniciativy Karla Srpa – a částečně i peněz – stojí v zahradě u sekce Mitterrandova busta a jejího slavnostního odhalení se účastnil prezident republiky Miloš Zeman.

To jsem odbočil, posuňme se zpět do listopadu 1989. Karel vysvětluje, jakým problémem bylo, že komunisté opouštěli své funkce tak rychle, že je nebylo možné okamžitě nahradit kvalifikovanými lidmi. Zejména do Poslanecké sněmovny, na ministerstva a do celé státní správy. „Pláli jsme heslem: Nejsme jako oni. Jenže – jací jsme byli my? Dvacet let u lopaty. Podle kádrového pořádku KSČ jsme nesměli mít podřízeného, plat do výše T10, bez pasů, jazykové a profesní vybavenosti. A najednou „nám“ spadl do klína hospodářsky prosperující stát se čtrnácti miliony krků. Chápali jsme ideologii, ale rozhodně neuměli řídit průmysl, zahraniční obchod nebo vojenské složky.

Čím déle trvalo Občanské fórum, tím více bujely úvahy, koho si Havel vezme na Hrad. A úměrně tomu se měnila i loajalita, takže byl Havel ověnčen a často dekorován, aniž by o to stál. Trochu předběhnu: Když se před něj, jako prezidenta, poprvé postavila strážní jednotka – představte si tu absurditu: vlasatý Havel, intelektuálové podzemí v zelených kabátech, neholení, vousatí, včera ještě špína ulice – a proti nim podle předpisu ustrojení a vyžehlení estébáci mající nyní sloužit novému prezidentovi. Nastala tedy chvíle ticha. Pak před nastoupenou jednotku vystoupil velitel: ,Pane prezidente! Jménem Občanského fóra Pražského hradu...‘ Loajalita jak vyšitá...“

Vracíme se k okamžiku, o němž jsem se už zmínil. „Havel mne tehdy požádal, abych došel na Václavák ke koni, kde se odbýval ‚styk s těmi, co nebyli jako oni‘. Měl jsem domluvit pochod k Vokovické Sorbonně (to byla škola, na které se vzdělávali tehdejší příslušníci SNB). Tam měl zasedat Ústřední výbor Komunistické strany. Stále byl totiž legálním orgánem ve státě, nikoli Občanské fórum. A komunisté mohli nařídit předsedovi vlády vyhlášení výjimečného stavu. Ve všech krajích republiky by z trezorů vyndali přísně tajné rozkazy Norbert, Vlna a desítky podobných. Ty byly asi od roku 1950 detailně vypracovány a doplňovány pro případ krizového vývoje. Obsahovaly také jména osob ohrožujících bezpečnostní politiku KSČ včetně rozsudků smrti do 48 hodin bez odvolání. Toto zasedání bylo klíčové. Naštěstí se rozplizlo v politických frázích, vzdychání, vzájemném obviňování a nečekané bezradnosti. Přitom na jedinou větu začínající slovem „rozkazuji“ čekaly vycvičené represivní složky, tedy armáda, vojska Ministerstva vnitra, tajná policie, krvežíznivé milice. Komunisté měli perfektní, disciplinovanou a logisticky vypracovanou technologii moci – a nesáhli po ní. Vzdali se jí. Člověk, který předsedovi vlády nedoporučil výjimečný stav, žije mezi námi. Nemá pomník, ale má stále legitimaci KSČ. S komunisty jsme se nerozešli na bitevním poli, ale u kulatého stolu.“

„Už na jaře 1990 řekl Petr Pithart, že v listopadu 1989 nešlo o žádnou revoluci, ale o dojednané převzetí/předání moci. Později to ještě několikrát opakoval. Dodnes si kladu otázku, když už to tvrdil jeden z nejvyšších ústavních činitelů ČSSR, ČSFR a konečně i ČR, proč nikdy neřekl, kdo s kým jednal, o čem a na čem se dohodli. Déle než čtvrt století bychom to snad už nemuseli tajit,“ dodal mi k tomuto tématu Zdeněk Zbořil.

JEDNOZNAČNÉ SOVĚTSKÉ „ANO“ (ZÁSAH, ABY NEBYL ZÁSAH)

Řada řečníků našeho diskusního fóra se proto pozastavovala nad tím, zda události vůbec nazývat revolucí, či jen předáním moci. Do jisté míry to souvisí s tím, nač chci z této diskuse především upozornit, ač se o tom hovoří nejméně, fakticky se mlčí: o roli Gorbačova v pražských událostech. O tom referoval například Jan Šolta, absolvent VŠE, bývalý kolega a přítel Jana Palacha, pracovník výzkumného ústavu.

„V úterý 21. listopadu jsem byl telefonicky vyzván, abych se dostavil na sovětské velvyslanectví v Bubenči. Přišel jsem tam po 13. hodině a byl jsem tam poprvé v životě. Jejich rada, můj dávný kolega z kolejí na Jarově, mi přednesl oficiální stanovisko sovětské vlády k situaci v Československu po 17. listopadu. Toto stanovisko obsahovalo nejen rozhodný a věcný názor na aktuální vývoj událostí, ale též upřímnou omluvu a lítost za četné přehmaty a příkoří, kterých se sovětská strana dopustila vůči Československu za celé období od války.“ Jak dodal, byl též informován o sovětském návrhu na zásadní přechod k novým, zcela rovnoprávným vztahům mezi oběma státy.

„V dané chvíli jsem považoval za nejdůležitější několik bodů, které jsem si zapsal. Za prvé sovětská vláda prohlašovala, že je silně znepokojena aktuálním vývojem. Byla nucena konstatovat, že československé vedení neplní sjednané smlouvy, dohody a závazky. Proto se sovětská vláda necítí být povinována nadále podporovat československé vedení. Jmenovitě šlo o soudruhy Miloše Jakeše, Gustáva Husáka a Ladislava Adamce. Zvláštní bylo, že toto jméno několikrát opakovali s tím, že ani on nedisponuje jejich důvěrou. Byli taktéž jmenováni všichni členové předsednictva ÚV KSČ. Tím nám dali najevo, že nemají zájem, aby nadále setrvali ve funkcích. Ztratili z jejich strany důvěru.“

Stanovisko sovětské vlády tím však nekončilo. Dále mu bylo sděleno, že pokud oprávněné pokojné demonstrace občanů v ulicích volají po demokracii a nápravě chyb a nedopustí se při těchto demonstracích excesů, drancování, nepřerostou ve vandalismus, rabování ani lynčování politických odpůrců, potom sovětská vláda prohlašuje, že garantuje všemi prostředky, že proti demonstrantům nezasáhne ani československá armáda, ani československá bezpečnost. Sovětská strana disponuje dostatečnými mechanismy, aby tomu zabránila.

„Dalším z bodů, který mi zůstal v paměti a považuji ho za důležitý, je ten, v němž zaznělo, že stávající československé vedení není schopné tuto novou situaci řešit a nelze s ním ani jednat. Proto sovětská vláda dala na vědomí, že je připravena podpořit a uznat každou vládu v ČSSR, která získá podporu ve vlastním národě a demokratickým způsobem se ujme vládnutí. Důležité bylo i to, že bude později potvrzena v demokratických volbách.“

Zaznělo i to, že sovětská vláda by uvítala, aby k těmto zásadním personálním změnám, po nichž volají demonstranti, došlo co nejdříve, ideálně do konce měsíce.

„Bylo mi také sděleno, že sovětská vláda disponuje seriozními poznatky, že na Slovensku sílí hnutí, které má odlišný názor na budoucí vývoj v ČSSR. Toto hnutí preferuje vlastní cestu. V blízké době lze proto očekávat, že politický vývoj v ČSSR bude v obou zemích rozdílný. Sovětská vláda tuto oprávněnou snahu o odlišnou orientaci v budoucnu chápe. Dokonce je v souladu i s jinými mocnostmi. Proto oznámila, že nebude na Slovensku jeho snahám bránit, spíše naopak. Praze pak nezbude jiná možnost, než aby tuto realitu vzala na vědomí.

Nemohu tvrdit, že jsem byl jediný, kdo byl takto pozván na sovětské velvyslanectví. Informaci jsem předal Václavu Havlovi, který mi odpověděl: ,Nás nezajímá, co udělá sovětská vláda, nás zajímá, co udělá československá vláda.‘

Na velvyslanectví jsem si rovněž vyslechl výtky směrem k vedení KSČ. Velkou překážku vidí Sověti i v tom, že tehdejší vláda nechtěla rehabilitovat bývalé komunisty a nedostatečně zvládala dialog s veřejností. Zajímavé bylo, že za celou dobu tohoto rozhovoru ani jednou nezaznělo jméno Alexandra Dubčeka. Při kritice vedení KSČ padaly i takové výrazy, jako že je třeba všechny vymést, včetně Adamce. Jako jediný možný kandidát byl ze sovětské strany uznán Karel Urbánek, který byl ve funkcích krátce a v kritické době se nacházel v Rumunsku.

Sověti očekávali uvnitř KSČ převrat, nebo že se alespoň vedení doplní novými a nezatíženými lidmi – například se hovořilo o Antonínu Váňovi, vedoucím tajemníkovi OV KSČ v Teplicích, který se nebál otevřeně hovořit s demonstranty. Přiznám se, že jsem to jméno do té doby nikdy neslyšel. Je třeba dodat, že v hierarchicky uspořádané KSČ neexistovaly žádné názorové platformy nebo opozice, proto nebylo možné najednou se tak rychle o někoho opřít.

Ladislav Adamec byl od počátku bez jakýchkoliv perspektiv. Existovala prý dokonce dohoda, o níž jsem se dověděl z ruské strany až po deseti letech, že již 14 dní před 17. listopadem Adamec nebude v žádném případě ten, kdo dostane po nastolených změnách trůn. On sám to však pochopil až po návštěvě Moskvy, což bylo zhruba měsíc poté, co byla tato dohoda uzavřena. Sám jsem proto Michaelu Kocábovi a Michalu Horáčkovi říkal už 22. listopadu, že Adamec, s nímž vedli jednání a počítali s ním, je muž bez politické budoucnosti. Tehdy mi nevěřili, tak jsem je nasměroval na toho radu na sovětském velvyslanectví, s nímž jsem hovořil, ať si to také nechají vysvětlit.“

Snad by bylo k Adamcově osobě vhodné dodat některá fakta z jeho biografie. Podle ní byl od poloviny sedmdesátých let veden dle tzv. Mitrochinova archivu jako důvěrník KGB pod krycím jménem Atos a jeho kontaktním důstojníkem KGB byl V. F. Jašečkin. Nelze ovšem dokázat, že právě KGB ho vedla k tomu, aby už 19. listopadu přijal zástupce iniciativy Most (Michal Horáček a Michael Kocáb) a dva dny na to se bez souhlasu stranického orgánu sešel se zástupci Občanského fóra. 23. listopadu odletěl do Moskvy, ale Michail Gorbačov ho nepřijal. 26. listopadu jej OF pozvalo, aby promluvil na milionové manifestaci na Letenské pláni. 3. prosince byl opět prezidentem Husákem jmenován do čela nové vlády, která však OF a VPN nebyla přijata, a na toto místo se dostal Marián Čalfa. Nechme však dále plynout vyprávění Jana Šolty o sovětské roli v listopadových událostech.

„Velvyslanectví mělo v té době přísný zákaz vměšovat se do situace, jen ji monitorovalo. Dohlíželi na to čtyři zástupci vedoucích oddělení ÚV KSSS z Moskvy, kteří se mimo jiné setkali s Václavem Havlem v bytě Josky Skalníka. Už v srpnu 1989 byl do ČSSR vyslán generál PGU (pervoje glavnoje upravlenije – pozn. aut.), což byla první hlavní správa KGB. A to prý dokonce proti vůli tehdejšího sovětského velvyslance, který zde situaci pro Moskvu analyzoval. Generál měl dohlédnout na pokojný přechod moci v ČSSR.

Velvyslanectví totiž nemělo důvěru Kremlu, proto sem byli vysláni specialisté ještě před událostmi v listopadu. Podle jejich mínění, které se ke mně dostalo, nebylo nikdy od roku 1968 tolik cizích lidí na velvyslanectví jako v tomto čase. Že nastal definitivní konec komunistického režimu, jsem pochopil, když jsem zjistil, že Sověti nelpí na tom, aby komunisté obsadili ministerstvo vnitra. Žádali pouze to, aby ministrem obrany byl generál, jinak by nás nepustili na zasedání Varšavské smlouvy. Jak vím, s tímto stanoviskem bylo seznámeno i vedení KSČ. Bohužel upadlo do apatie a snažilo se zajistit pouze vlastní bezpečnost a beztrestnost. Například místopředseda vlády a bývalý ministr vnitra Jaromír Obzina se tyto informace dověděl jen o dvě hodiny dříve než já, seděl prý na stejné židli, a když je vyslechl, rozplakal se. Pouze sólista Adamec si stále dělal plané naděje na politické přežití a možná tím ostatní, kteří se na něj vázali, ztratili drahocenný čas a náskok.

Podle Miloše Jakeše byla KSČ nejvíce paralyzována zradou Gorbačova (tak to vedení vnímalo), kterou nečekala. Navíc, že to přijde ze dne na den. Přitom bylo jasné, že mimo Prahu existoval k zásahu dostatek sil jak v armádě, tak bezpečnosti. Ale nemělo smyslu jít do toho bez podpory Moskvy, a dokonce proti jejím zájmům. Staré vedení bylo ještě stále podporováno venkovem, ale bohužel to nevědělo. Ztratilo však podporu Kremlu a Sověti si byli jistí poslušností naší armády a bezpečnosti. Navíc mi říkali, že by nikdy nedopustili, aby se u nás stalo něco takového, jako se odehrálo na pekingském náměstí Nebeského klidu (v červnu 1989 rozehnaly tanky milionovou protivládní demonstraci, bylo několik set obětí – pozn. aut). Pro KSČ bylo neštěstím, že nepochopilo hloubku a sílu převratu, stejně jako důvody konce lásky Moskvy.“

Se stejným stanoviskem byli také seznámeni ti, kteří tehdy navštívili Milovice, Střední skupinu sovětských vojsk v ČSSR. Nemusím snad ani připomínat, že za stanoviskem „sovětské vlády“ stálo především osobní rozhodnutí Michaila Gorbačova. V sovětském systému to ani jinak nebylo možné. Podklady ÚV KSSS ze dne 14. října 1989 konstatují, že „vojenský význam sovětských vojsk v ČSSR, Polsku a Maďarsku je nevelký, dříve plnily funkci zastrašení opozice, což nyní odpadlo. Pokračující pobyt vojsk je neudržitelný pro normální mezinárodní vztahy s novými režimy, které již existují v Polsku a Maďarsku, a očividně se v nedaleké budoucnosti objeví i v Československu.“

Poněkud odbočím, ale odvolám se na další svědectví osobnosti nadmíru povolané, Alexandra Lebeděva a jeho knihu Velvyslanec vzpomíná. Lebeděv přijel poprvé do Prahy v roce 1962, kdy zastával až do srpna 1968 funkci místopředsedy Mezinárodního svazu studentstva (předsedou byl Jiří Pelikán). Po návratu do Moskvy byl na jaře 1970 vyslán do Helsinek pracovat ve Světové radě míru, ale pro své reformní postoje byl brzy odvolán. Věnoval se novinářské činnosti, až mu koncem 80. let nabídl Boris Pankin, který byl jmenován velvyslancem v Praze, aby s ním odešel na tento zastupitelský úřad. V srpnu 1991, po Pankinově odchodu na funkci ministra zahraničí, byl Lebeděv poprvé jmenován velvyslancem. Zůstal tu, i když se třikrát změnil název naší republiky – ze socialistické se stala federativní a posléze jen Česká. Také jeho pověření se změnilo – nejprve bylo SSSR, poté jen Ruské federace. Od nás odešel v roce 1996 do Chorvatska jako šéf mise OSN.

O podmínkách listopadové revoluce (předání moci) doslova píše: „... rozhodujícím faktorem byly zásadnější okolnosti, především to, že Moskva přestala podporovat dosavadní režim. To bylo základní příčinou zhroucení staré moci. S jistotou se dá předpokládat, že existoval dovedně propracovaný a promyšlený scénář kremelských intrikánů (tím však rozhodně nemyslel Gorbačova a spol. – poznámka autora). Jeho záměrem bylo nasměrovat vývoj podobným způsobem, jaký byl nakonec osudný i pro samu sovětskou perestrojku. Byl to plán, jak kontrolovat a řídit jednotlivé etapy postupu aktivním ovlivňováním formování nového vedení společnosti. Nelze pochybovat, že takový plán tu byl. Jen se nepodařilo jej realizovat.“ Není to jediný příklad, kdy se zmiňuje o aktivní roli sovětských tajných služeb v Československu. Jako první příklad uvádí únor 1948, kdy do Prahy přibylo přes čtyři sta jejich agentů, aby připravili zejména milice, kdyby byl nutný jejich zásah. Těžko vůbec odhadnout, kolik jich bylo v roce 1968 a rovněž tak v roce 1989, zvláště když reprezentovali dvě protikladná křídla v samotné KGB.

Přítomností sovětských tajných služeb v únoru 1948 však sovětská aktivní úloha v událostech tohoto měsíce nekončila. V rezidenci sovětského velvyslance Na Zátorce, v salonu proměněném na zimní zahradu, se tehdy sešli se sovětským velvyslancem a radou Klement Gottwald, Georgi Dimitrov, Maurice Thorez a další evropští komunističtí vůdcové, aby – jak píše Alexandr Lebeděv – „si seřídili hodinky na stejný čas.“ Jen hodinky správně nefungovaly, budík včas všem nezazněl...

Alexandr Lebeděv se zmiňuje ještě o jedné příhodě. Po nezdařeném puči v srpnu 1991 navštívil frankfurtský Mezinárodní knižní veletrh vlivný, u nás však do té doby málo známý petrohradský starosta Anatolij Sobčak, aby prezentoval svoji knihu. Velmi odvážně se vyjadřoval k tehdejší sovětské situaci. Česká strana ho pozvala na neoficiální návštěvu, ale přijímala ho na nejvyšší úrovni. Sobčaka tehdy doprovázel jeho nejbližší pomocník Vladimír Putin, který frankfurtského pobytu využil k navazování obchodních kontaktů. V Praze ho však na oficiální oběd se Sobčakem nikdo nepozval. „A na takovou neomalenost se nezapomíná,“ poznamenal k tomu Lebeděv.

Chtěl bych tyto výpovědi doplnit ještě o jedno svědectví, které sice také na našem fóru nezaznělo, protože tento svědek právě v tom roce, když jsme vzpomínali pětadvacáté výročí, v březnu zemřel, ale výpověď Miroslava Štěpána se uchovala v knižní podobě v podobě rozhovoru s Petrem Holcem Můj život v sametu aneb Zrada přichází z Kremlu. Jedna jeho část se váže k září 1989. Tehdy ho zavolal premiér Adamec, aby k němu okamžitě přijel. V jeho kanceláři seděli dva Sověti. Jednoho z nich znal, byl to „důležitý člověk z KGB“, druhého nikoliv. Adamec se Štěpána zeptal na jeho názor k návrhu, který mu vyslovili: „Proč by Václav Havel nemohl být ministrem kultury?“ Premiér ho zavolal proto, že v té době byl Štěpán v předsednictvu strany jako předseda výboru pro kulturu a umění. Štěpán to však odmítl: tehdy argumentoval tím, že jednak nezná jeho organizační schopnosti a za druhé mu prý přišlo nemravné, aby někdo ze zahraničí nám říkal, kdo má být naším ministrem kultury. (Zeptal jsem se Miloše Jakeše, zda se o podobném návrhu uvažovalo také na nejvyšší úrovni. Potvrdil mi, že se o tom rozproudila diskuse na obědě při jednom ze zasedání předsednictva strany, ale ke konkrétnímu závěru se nedospělo.)

Podle jeho slov přitom Štěpán nepochopil, že se jedná o něco jiného: o to, aby se také u nás ledy hnuly, protože Sověti věděli, „že pokud se u nás situace nepohne, bude to impuls pro ty sovětské síly, které nepodporují Gorbačova“, a Havel byl už v té době ikonou. Chtěli tedy, aby i v Československu prokázali dobrou vůli spolupracovat „s tou druhou stranou“. Štěpán Adamcovi vytkl, že vůbec dal prostor k podobné diskusi. Celkově se o něm vyjadřoval dost opovržlivě a jeho rozkolísaný postoj dokumentoval například na prosincové Adamcově schůzce s bývalým ministrem vnitra Františkem Kinclem a „nějakými bezpečáky“. Radil se s nimi o tom, že dá Miroslava Štěpána „na chvilku zavřít“ a poté, až se stane prezidentem, tak ho omilostní.

Ještě k Havlovi Štěpán poznamenal, že dodatečně lituje, jak propásl vhodnou příležitost osobně se s ním setkat, ač přiznává, že by si velice rád o řadě věcí popovídal, aby ho lépe poznal, o jeho osobě četl mnoho policejních záznamů. Stalo se to 18. prosince 1988, kdy Divadlu Na Zábradlí předával státní vyznamenání „Za zásluhy o výstavbu“ a prezidentův blahopřejný dopis. O tomto vyznamenání se na předsednictvu strany strhla více než hodinová hádka, ale nakonec převážil Jakešův souhlas, prý tam ráda chodí i jeho vnučka.

Po slavnosti se konala recepce, na níž se také objevil Václav Havel. Právě když se Štěpán bavil s Ljubou Hermanovou, „v tom k nám přišel ředitel Vodička s Havlem a ředitel mi nenápadně říká: ,Ředitelna je připravena‘... Samozřejmě jsem Havla viděl a věděl jsem, že je na debatu připravený. Ale nesešel jsem se s ním...“ Jak se přiznal, bál se. Nebylo to předem projednané a schválené ve vrcholném orgánu a Štěpán byl příliš opatrný. Neboť dodal: „Měl jsem s Havlem tehdy promluvit! A nejen proto, že po návratu z vězení za mnou přišla řada disidentů, a řekli mi, že jsem udělal obrovskou chybu, protože to měli všechno dobře připravené, a že právě já měl být tím Čalfou, který je nakonec po listopadu 1989 uváděl do úřadů... Nakonec se s Havlem sešel až Ladislav Adamec, to už jsme ale všichni stáli na hřbitově.“

VÝPOVĚĎ MILOŠE JAKEŠE

Zajímalo mě však také stanovisko jednoho z nejdůležitějších mužů mocenské struktury u nás, generálního tajemníka ÚV KSČ Miloše Jakeše. Rozhovor s ním ovšem neproběhl na sekretariátě ústředního výboru. Nástupce komunistické strany, současná KSČM, dávno přesídlila na třídu Politických vězňů a budova na vltavském nábřeží, přes řeku naproti sídle vlády, se vrátila zpět ministerstvu dopravy. Sešli jsme se v jeho novém bytě v Dejvicích.

S Milošem se znám od první poloviny padesátých let, jak jsem se už o tom zmínil. Proto náš rozhovor byl v maximální míře, kolik umožňuje jeho čtyřiadevadesátiletá paměť, otevřený. Musím podotknout, že Jakeš je přes svůj věk stále čilý, šel mi dokonce k tramvaji naproti, a také vydržel hovořit téměř celé tři hodiny bez jediné přestávky. Podotýkám to proto, že jeho vzpomínky se mi zdají plně hodnověrné.

Začali jsme vlastně rokem 1968 a jak se stalo, že onu noc na 21. srpen nebyl s ostatními členy předsednictva ÚV také zatčen, když se ho rovněž zúčastnil, byť bez hlasovacího práva.

„Když jednání předsednictva skončilo, většina jeho členů přešla do kanceláře Alexandra Dubčeka, někteří odešli na svá pracoviště. Nálada byla stísněná, nikomu nebylo příliš do řeči. Poté vstoupili do místnosti sovětští vojáci a pohyb byl omezen. Přinesli občerstvení. Přítomní se chovali různě. Kriegel si například položil na zem aktovku a lehl si, jakoby se chystal ke spánku. Smrkovský si bral kostky cukru s poznámkou, že se budou hodit. Dubček zdůraznil, že je první tajemník a zavolá Brežněva, telefon však nefungoval, vojáci ho odpojili. Později vstoupil do místnosti civilista a postupně vyvolal Smrkovského, Kriegla, Špačka a Dubčeka. Jak jsme později zjistili, byli odvezeni na letiště. Šimon a Černík byli zadrženi na svých pracovištích. Mne také vyvolali, byl jsem však odvezen na sovětské velvyslanectví. Tam bylo několik známých lidí, ale nikdo z vedení strany a také mi nikdo neřekl, oč jde. Proto jsem odešel domů. Ti, co zůstali v Dubčekově kanceláři, se shodli, že předsednictvo se sejde ráno, ale to jsem nevěděl, stejně jako jsem neznal osud zadržovaných.

Na tento den bylo rovněž svoláno zasedání Ústřední kontrolní a revizní komise, které se tradičně konalo v hotelu Praha u Prašné brány. Když jsem tam přišel, většina členů byla již přítomna, stála před hotelem mezi tanky a sovětskými vojáky. Rozhodli jsme se, že na návrh soudruha Hromádky přeneseme zasedání do objektu ministerstva státní kontroly v Karlíně. Po zahájení jsem komisi informoval o jednání předsednictva a jeho závěrech, které však už v té době opakovaně vysílal rozhlas. Během diskuse mi bylo sděleno, abych se ihned dostavil na zasedání předsednictva strany a tak jsem členy komise požádal, aby zatím nepřijímali žádná prohlášení. Domníval jsem se, že začne jednání se SSSR.

Když jsem se dostavil do budovy ÚV KSČ, bylo mi sděleno, že mám ihned přijít na sovětské velvyslanectví. Na dotaz, proč došlo k přemístění, jsem se dověděl, že spojení s Moskvou nefunguje, a proto nelze jednat o propuštění zadržených soudruhů. Zbytek předsednictva už tam jednal, dohodli se vyměnit ministra vnitra, ale jinak probíhala rozporuplná diskuse, co dělat. Mlynář například navrhoval rozpustit parlament, stále se jednalo a požadovalo se spojení s Moskvou, s Leonidem Brežněvem, aby se dosáhlo propuštění zadržených. Padaly různé návrhy. Dostavil se velvyslanec Červoněnko a doporučil, abychom vytvořili revoluční dělnicko-rolnickou vládu. Diskutovalo se o tom, ale nedošlo se k žádným závěrům. Dohodlo se však, aby určení soudruzi navštívili prezidenta Ludvíka Svobodu a poradili se s ním. Stalo se to. Prezident se rozhodl, že se chce sejít se všemi účastníky zasedání. Přijal nás druhý den a sdělil, že se rozhodl odletět do Moskvy projednat přímo s Leonidem Brežněvem propuštění zadržených soudruhů a jak řešit vzniklou situaci. Chtěl, aby s ním odletělo několik soudruhů z vedení strany a státu. S ulehčením jsme přijali toto státnické rozhodnutí.

Bylo též dohodnuto, že jednání se sovětskou stranou se mají účastnit všichni členové předsednictva včetně předsedy Ústřední kontrolní a revizní komise. Bylo třeba všechny sehnat, neboť se odlétalo druhý den. Měl jsem zajistit účast Zdeňka Mlynáře. Dohodli jsme se, že bude čekat ve svém bydlišti. Ráno jsme tam přijeli s volhou, ale neviděli jsme ho. Vystoupil jsem z auta a spatřil ho schovaného za popelnicemi. K odjezdu byl připraven, vezl s sebou řadu informací o situaci v zemi pro Dubčeka.“

Zdeněk Mlynář ve své knize Mráz přichází z Kremlu o této epizodě pomlčel. Svou knihu napsal v roce 1990, možná pozapomněl, Jakeš má dobrou paměť, ale z hlediska mého vyprávění to není důležité, nepíšu historii oněch dní.

„Delegace odletěla, tam byli uvolněni zadržovaní soudruzi, a tak jsme se všichni mohli účastnit jednání, které vedlo k přijetí Moskevského protokolu. Jeho obsah měl pak za následek řadu dohod a smluv i o změnách ve vedení strany a státu. Na závěrečném jednání byl protokol všemi podepsán kromě Kriegla, ten už seděl v letadle. Po podepsání protokolu jsme mezi sebou neformálně hovořili. Zastavil se u mě Leonid Brežněv a řekl mi: ,Soudruhu Jakeši, doufám, že to vše zabezpečíte.‘ Divil jsem se, proč to říká právě mně. Důvod mi později vysvětlil Vasil Biľak: prý bylo s Dubčekem a Černíkem domluveno, že bych měl být ministrem vnitra. To se bohudík nestalo. Byl jím jmenován předseda KNV Západočeského kraje Pelnář. Takové jsou zákruty v politice.“

Leonid Brežněv svým výrokem zřejmě však nemyslel, že by s Jakešem sovětské stranické vedení počítalo pro významnější funkci, než měl jako předseda Ústřední kontrolní a revizní komise. Jejím členem se stal už v roce 1966 a v roce 1968 nahradil předsedu Jaroslava Hrona. „Byl zapleten do toho, co Novotný dělal špatně, například rozdával členům předsednictva strany obálky s odměnami. Byly tlaky, abych tu funkci nedostal, ale zvolili mě. Avšak jediný Kriegel mě poklepal po ramenou na znamení souhlasu. Neměl jsem to jednoduché zvláště s Gustávem Husákem. Nesnášel, aby ho někdo kontroloval. Když jsem chtěl něco z titulu své funkce kritizovat, musel jsem to s ním předjednat a ještě se odvolávat, že on to vlastně předtím sám řekl...“

Až v roce 1977 byl Jakeš kooptován do ÚV a stal se jeho tajemníkem, v roce 1981 se stal členem předsednictva. Po návratu z Moskvy se sice dál zúčastňoval jednání předsednictva strany z titulu své funkce, ale na nejvyšší post ho Gustávu Husákovi doporučil Michail Gorbačov až v roce 1987, při své návštěvě Prahy, jak o tom píši na jiném místě. „Nebylo mně známo, že Gorbačov při své návštěvě Prahy v roce 1987 měl Husákovi doporučit, aby v případě rezignace navrhl za generálního tajemníka strany mne,“ řekl mi k tomu Miloš Jakeš.

Poté chtěl doplnit ještě jednu svou vzpomínku na rok 1968. „Vzpomínám si na jednu událost po příjezdu jugoslávského prezidenta maršála Tita. Hledal jsem svého spolupracovníka a vstoupil do jedné ze zasedaček, kde se právě konala schůze za účasti Kriegla, Smrkovského, Hanzelky a dalších. Právě mluvil Kriegel, že tu byl Tito a podpořil nás. Musíme víc usilovat o mezinárodní podporu, vydržet do sjezdu a tam potvrdíme a rozvineme svou politiku a nikdo se už vměšovat do našich věcí nebude. Informoval jsem o tom předsednictvo v jeho přítomnosti a požádal, že takto se chovat nemůžeme, ale odpovědí bylo jen mlčení. K jednání Kriegla chci ještě uvést, že podle mého názoru všechny jeho kroky směřovaly k tomu, aby poškodil Sovětský svaz, nastolil konfrontační vztahy. Nezúčastnil se podpisu moskevského protokolu, aby měl volné ruce a dál provokoval.“

Na Gorbačovovu návštěvu Prahy a jednání s ním v dubnu 1987 se příliš nepamatuje, jen na jedno ze zasedání předsednictva už dost dlouho po Gorbačovově odjezdu. Zasedání řídil Husák a jako první se přihlásil o slovo Adamec, který své vystoupení přečetl, ač nebylo zvykem, aby v tomto orgánu kdokoliv vystupoval s předem připraveným projevem. V něm navrhl oddělit stranickou a státní funkci, doporučil Husáka ponechat jen v prezidentském křesle a do funkce generálního tajemníka navrhl Miloše Jakeše. To vyvolalo určitý rozruch. Jednak si na tuto funkci brousili zuby i jiní, především Lubomír Štrougal, a také to vypadalo, jako by se jednalo o předem dohodnutou hru a ostatní členové předsednictva byli postaveni před hotovou věc. Také Husák se z počátku bránil tak rychlému přechodu, domníval se, že jeho nástupce bude nejprve určitou dobu pracovat vedle něj, aby se do funkce zasvětil, ukázaly se jeho přednosti a teprve poté dojde k rozdělení. Nakonec se sice přijalo Adamcovo doporučení, ale jednota předsednictva byla narušena. Jakeš netušil, že za tímto řešením stál Michail Gorbačov.

S ním se dobře znal ještě z dob, kdy oba byli tajemníky svých ústředních výborů pro zemědělství, setkávali se při vzájemných návštěvách nebo poradách, měli přátelské vztahy. Když byl Jakeš s manželkou na pozvání ÚV KSSS na dovolené ve středisku Južnyj u Jalty, při zpáteční cestě do Prahy přespali ve stranickém hotelu v Moskvě. „Tam nás navštívil Gorbačov s manželkou Raisou, aby s námi povečeřeli. Byl to příjemný večer, hovořilo se o politice, ale také o běžném životě, o rodině, tak jak tomu bývá u blízkých lidí. V tom roce mě Gorbačov věnoval svoji knihu ,Přestavba a nové myšlení pro naši zemi a celý svět‘, vydanou rok předtím v češtině, s tímto věnováním: ,Miloši Jakešovi s bratrskými pocity. Budu rád, pokud tato knížka sehraje alespoň nevelkou úlohu v Tvoji nové činnosti. Obnimaju.‘“ Knihu i s tímto věnováním mi ukázal, bylo skutečně napsáno Gorbačovovou vlastní rukou.

Jenže politika je politika. Když si v listopadu 1989 sovětské velvyslanectví zvalo některé československé osobnosti, aby jim sdělilo stanovisko Moskvy ke studentské manifestaci a následným demonstracím, Jakeš nebyl mezi pozvanými, ačkoliv byl stále ve funkci.

V průběhu 17. listopadu však nebyl v Praze, odpočíval na Orlíku. Večer zavolal tehdejšímu ministrovi vnitra Františku Kinclovi, ale ten ho ujistil, že vše je v pořádku, že mají situaci pod kontrolou. To netušil, že Jaromír Obzina (v té době už nebyl ministrem vnitra, zůstal však místopředsedou vlády, možná to měl být František Kincl) společně s náčelníkem Státní bezpečnosti Alojsem Lorencem, vedoucím bezpečnostního a branného odboru ÚV KSČ Rudolfem Hegenbartem a dalšími připravoval vnitrostranický převrat a studentská demonstrace měla být podnětem k jeho provedení. Bylo třeba co nejvíce vybičovat lidi k demonstracím, proto například inscenovali případ „mrtvého studenta“, aby se situace vyhrotila tak, že by musel generální odstoupit či přesněji, být odvolán. Přesto Jakeš svolal na 19. listopad večer zasedání předsednictva strany, kde se měla dohodnout strategie a taktika dalšího postupu. Také proto, že se připravoval rozsáhlý plán opatření a změn, mezi jinými například zrušení výjezdní doložky s platností od 1. ledna následujícího roku. Plán měl být uspíšen a veřejně vyhlášen. Ve stejném datu měl začít platit zákon o státním podniku s povinnou volbou jeho ředitele a volbou rady pracujících.

Proti jeho vůli předsednictvo rozhodlo o svolání pléna ústředního výboru. Hlavní Jakešovou ideou bylo, aby samo předsednictvo vzalo na sebe odpovědnost a okamžitě řešilo vzniklou situaci, nevěřil, že by celé plénum bylo schopné dohodnout se na okamžité reakci.

„Třeba povolat armádu, bezpečnost a milice?“ zeptal jsem se.

„To nebylo tak jednoduché, třebaže byli připraveni, k tomu se musely vyjádřit další orgány a na to nebyl čas. Chtěl jsem především přesné informace, k čemu a jak došlo, jak přesně probíhal policejní zásah, kdo konkrétně k tomu dával příkazy, aby bylo možné určit, kdo je za to odpovědný. Kdybychom okamžitě určili viníka a potrestali ho, veřejné mínění by se uklidnilo. To si však Kincl, Lorenc, Hegenbart a další nepřáli. Předsednictvo mohlo například okamžitě navrhnout Adamce na funkci prezidenta, to by se situace vyvíjela zcela jinak. Místo toho zasedal orgán, jenž rozhodl, aby se odvolali všichni vedoucí pracovníci a především aby se zvolil nový generální tajemník. Na toto místo už dříve kandidovali jiní, zejména Lubomír Štrougal, jehož kandidaturu však nikdo stále nenavrhoval. Proto už v roce 1988 podal demisi a žádal, aby byl uvolněn z dalších funkcí. Ústřední výbor dokonce souhlasil s tím, aby komunističtí poslanci v parlamentě – a byla jich většina – odhlasovali za prezidenta Václava Havla.“

„ZÁHADNÝ“ HEGENBART SE ROZPOVÍDAL

Jak to vlastně bylo s Hegenbartovou úlohou v těchto událostech? Na přání Miloše Zemana, za nímž jsem jezdíval do Nového Veselí, jsem se jednou u Rudolfa Hegenbarta zastavil, bydlel poměrně nedaleko a vlastně na mne čekal: potřeboval někomu předat kazetu s vlastní výpovědí. Předal jsem ji jednomu nakladateli, ale kazeta se ztratila. Asi jsem byl málo aktivní, abych prosadil její zveřejnění. Obsahovala svědectví nejen o listopadu, ale vůbec o sobě, o své odborné a politické kariéře. Hegenbart ji v roce 2016, kdy ji dále doplnil, umístil na svou internetovou stránku „Moje osudy před listopadem roku 1989 a po něm“. Proto se stručně omezím jen na některé okamžiky jeho činnosti.

V roce 1955 se vyučil strojním zámečníkem a poté pracoval jako technik v podniku Žďas ve Žďáru nad Sázavou. Prošel různými stranickými funkcemi, až v roce 1969 začal pracovat v aparátě ÚV KSČ. Jeho kariéra vyvrcholila koncem osmdesátých let. V roce 1986 nastoupil do funkce zástupce ekonomického oddělení ÚV KSČ, na jaře 1987 byl jmenován místopředsedou vlády České socialistické republiky a předsedou České komise pro vědeckotechnický a investiční rozvoj. V červenci 1988 se stal vedoucím oddělení státní administrativy (tzv. 13. oddělení) ÚV KSČ, do něhož byl kooptován už v dubnu. Často měnil své funkce, protože byl takovým „enfant terrible“ uvnitř stranické hierarchie.

Jelikož pracoval určitou dobu ve Zlíně, seznámil se podrobně se slušovickými zkušenostmi a stal se jejich horlivým obhájcem, což mu vyneslo řadu nepřátel v nejvyšších stranických kruzích. Z jeho výpovědi je zřejmé, jak nesnadný život měli slušovičtí funkcionáři v čele s Františkem Čubou. Dokonce se jednalo na předsednictvu ÚV KSČ, zda jim zakázat jejich činnost a družstvo, které se postupně rozrostlo na Agrokombinát, rozpustit. Nebyl podnik v republice, který by zažíval tak časté kontroly, jako byly Slušovice. To vše z toho prostého důvodu, že se zpěčovali přijímat různá stranická rozhodnutí a především, že ve své činnosti uplatňovali metody práce, považované za ryze kapitalistické.

„Protože zvyšování rostlinné a živočišné výroby je závislé na vyspělosti nevýrobní sféry, mimořádnou pozornost věnovali mikroelektronice, automatizační technice, robotice, výrobě potřebných přístrojů, biotechnologiím, efektivitě jejich práce, novým poznatkům vědy a techniky, které se projevily až v desetinásobném ekonomickém efektu družstva. Ke svým cílům potřebovalo družstvo kvalifikované odborníky bez ohledu na politické či náboženské vyznání,“ uvádí Rudolf Hegenbart.

Slušovičtí byli jediní, kteří neváhali zaměstnávat u sebe některé chartisty, jež jinde nenašli práci, například Stanislava Devátého. Zmiňuji se o nich na jiném místě, v této souvislosti chci jen dodat, že to byl vlastně jediný tak velký kapitalistický podnik v širé říši socialistických zemí, který byl zlikvidován – jakkoliv to zní paradoxně –, až byl u nás nastolen kapitalismus. Stačila jediná věta prezidenta Václava Havla v projevu na Staroměstském náměstí o „temných slušovických nitkách“, která posloužila k tomu, aby slušovický podnik byl rozehnán, ačkoliv Havel tam nikdy nebyl a ekonomice nerozuměl, tím spíše slušovické.

Stejně tak jako za Slušovice, Rudolf Hegenbart bojoval za zavádění nových metod řízení ekonomiky, za vědecko-technický rozvoj a proti neřádům socialistického státu. Samozřejmě v rámci socialistického zřízení, které nikdy nepřekročil. Ani při svých některých cestách po světě (SRN, Francie, USA, Kanada) a zejména setkání s Tomášem Baťou, jehož marně lákal, aby se vrátil podnikat do naší republiky. To jen poznamenávám v souvislosti s tím, že nebyl žádným profesionálním pracovníkem tajných služeb a vůbec armádních, bezpečnostních, vyšetřovacích a soudních orgánů, které nakonec od roku 1988 jako vedoucí 13. oddělení fakticky řídil či kontroloval.

S ministry vnitra, federálním a českým a generálním prokurátorem prošli manifestací na Václavském náměstí v lednu 1989 a v orgánech strany poté Hegenbart navrhl přijmout opatření na uspokojení požadavků demonstrantů, avšak jeho návrhy nebyly přijaty. Tak se prohlubovaly jeho rozpory s vedením strany, které už tehdy nebylo jednotné. To byly zřejmě důvody, které vedly k jeho požadavku změnit styl práce a obměnit kádry včetně nejvyšších. Tak se stával hromosvodem – na něj se sváděla odpovědnost za nepřiměřené akce bezpečnostních sil, ač svou účast na nich jednoznačně popíral. Některé své názory vyložil v rozhovoru se zpravodajem APN Vladimírem Fedorovem, který vyšel pod titulkem: „V srdci Evropy, proč je v Československu nutná přestavba“. Rozhovor s ním otiskl v srpnu 1989 sovětský deník Izvěstija. V komentáři k němu se konstatovalo, že „v blízkosti vedení komunistické strany se rodí nový směr“. Tehdejší mluvčí federální vlády Miroslav Pavel mu zatelefonoval, že rozhovor byl přeložen do mnoha jazyků a vyjádřil mu podporu. Někteří pracovníci stranického aparátu ho naopak zkritizovali jako „revizionistický pamflet hodný odsouzení. Rozhovor prý nebyl schválen předsednictvem strany, což je narušení stranické discipliny.“

Koncem měsíce se však ocitl v nemocnici Na Homolce a také z toho důvodu odmítl rozhovor pro agenturu Reuters. Na návštěvu k němu přišli mnozí. „Přišel i bývalý vedoucí činitel sociální demokracie Evžen Erban a hovořil o svých představách na vývoj u nás, které konzultoval i s dalšími představiteli jako s tajemníkem ÚV KSČ Jozefem Lenártem, disidentem Václavem Havlem atd. Po skončení léčení v nemocnici byl jsem převezen na léčení do Františkových lázní. Mimořádnou událostí byla návštěva generálního tajemníka Miloše Jakeše. Přišel na můj pokoj. Hovořil o situaci ve společnosti, která prý je ,v celku stabilizovaná‘, nyní je třeba stabilizovat kádry. Nejdůležitější změny byly prý dokončeny, čeká se jen jedna změna a to výměna presidenta republiky Gustava Husáka. Nahradí ho Aloisem Indrou jako zkušeným člověkem, který si potrpí na oficiality.“

Koncem října začaly přípravy na prosincové zasedání ústředního výboru. Ačkoliv byl stále v nemocnici, vymohl si na lékařích, aby se mohl zúčastnit této přípravy. „Tou se zabývalo i předsednictvo strany. Schválilo komisi v čele s tajemníkem ÚV KSČ Jozefem Lenártem. Komise měla připravit podklady pro jednání a také náměty pro projev generálního tajemníka. Za člena komise byl jsem schválen i já...

Tajemník ÚV KSČ Jozef Lenárt doporučil, aby v rámci kvalitních a objektivních podkladů byla požádána o pomoc Vysoká škola ekonomická. Vedení školy se rozhodlo získat objektivní pohledy na proces přestavby v Československu od velvyslanců západních průmyslově vyspělých zemí. Za tím účelem svolalo aktiv, pozvalo velvyslance, tajemníka ÚV KSČ Jozefa Lenárta, vedoucí oddělení, kteří se podíleli na přípravě zasedání pléna ústředního výboru strany včetně mě, místopředsedu federální vlády B. Urbana, náměstky ministerstva zahraničních věcí. Doporučil jsem vedení školy, aby pozvali i náměstka ministra vnitra federace Alojse Lorence, aby získal názor západních zemí na naši ekonomiku, na procesy u nás, na postup přestavby... V té době mě navštívili postupně velvyslanci Španělska, SRN a Kanady. Chtěli slyšet, jak postupuje přestavba u nás, zda je předpoklad, že bude dovedena do konce. Vyslovil jsem přesvědčení, že bude přestavba úspěšně dokončena za podmínky, oprostí-li se generální tajemník od vlivu konzervativních sil. Nedal jsem nejmenší záminku k odsouzení generálního tajemníka. Naopak, připomenul jsem si jeden rozhovor s ním. Znal jsem dobře jeho vysoce kladný přístup k řídícímu systému Slušovic. Všestranně je podporoval. Ptal jsem se, kam si myslí, že bychom měli dovést společnost. Odpověděl, že maximálně do obdobných podmínek jako v roce 1968. Pro mě to byla významná informace.

V atmosféře příprav na zasedání ústředního výboru bylo mně vedením strany oznámeno, že přijíždí k nám, v týdnu od 14. do 17. listopadu 1989, delegace Komunistické strany Sovětského svazu v čele s představitelem partnerského oddělení a činitelem právní komise jejich ústředního výboru. Bez jakékoliv konzultace s oddělením, které jsem vedl, bez konzultace se mnou. Bylo to překvapení. Práce na přípravě zasedání ústředního výboru musely být z mé strany zastaveny. Bylo nutné zpracovat program návštěvy.“ Hegenbart popisuje, jak s delegací jezdil po republice a „večer 16. listopadu jsme se vrátili do Prahy. Dne 17. listopadu byl na počest delegace uspořádán oběd. V odpoledních hodinách jsem se se všemi členy delegace rozloučil, odlétali do Moskvy.

Po celý týden nebyl jsem informován o dění v Praze a nikdo mě také nepožadoval. Po týdenní únavě jsem se rozhodl odjet domů (na Vysočinu). Vedoucí odboru bezpečnostní politiky JUDr. Milan Kružík mě informoval o zabezpečení služby na oddělení. Prý zůstane na pracovišti až do skončení ohlášeného průvodu studentů a potom mně zavolá domů a odjede do Brna. Dodal jsem mu, aby do ničeho nezasahoval, nikoho neovlivňoval, neboť studentský průvod a bezpečnostní zajištění je věcí orgánů Prahy. Doma jsem měl řemeslníky, kteří pomáhali stavět objekt pro pracovní nářadí. Doma byl klid. V podvečer JUDr. Kružík volal, že vše skončilo bez mimořádných událostí, a odjel do Brna. V pondělí mě informoval, že za ním jelo auto až za Prahu k benzinové pumpě. Sledovalo jeho odjezd. Poté došlo k bitce na Národní třídě.

V neděli mně volal pracovník z Bratislavy, z tamního ústředního výboru, že došlo v Praze k velké hrůze, krvavému střetu. Nechtěl jsem tomu věřit. Prý to potvrdil i náměstek ministra vnitra Alojs Lorenc. Z Prahy mně nevolal nikdo. Nebyl jsem pozván ani na jednání předsednictva, které se v neděli sešlo. Rozhodl jsem se sám odjet do Prahy a zjistit, co se stalo. Bez obvyklého ohlášení vešel jsem přímo do prostorů generálního tajemníka M. Jakeše. Ve své kanceláři seděl u televize spolu s tajemníkem Jozefem Lenártem. Na moji otázku, co se stalo, neodpověděli. Odešel jsem. Službu konající pracovník mně řekl, že podle zprávy Petra Uhla zemřel student Šmíd. Odjel jsem do pražského bytu. Ani v pondělí generální tajemník nepožadoval z našeho oddělení žádnou zprávu. Bylo to divné, vymykalo se to zvyklostem.

Hegenbart dále cituje informaci tajemníka ÚV KSČ pro politicko-organizační práci, Karla Hofmana. V ní se psalo, že: „17. listopadu 1989 v prostoru Národní třídy kolem 20 té hodiny bylo soustředěno asi 3 tisíce osob, z nichž jen asi tisíc uposlechlo výzvy k rozchodu a k opuštění prostoru. Zbývající setrvali na místě, demonstrativně se posadili na vozovku a pokračovali v provolávání hesel. Výzvy k opuštění prostoru byly pronášeny více jak 15 krát a téměř hodinu měli účastníci demonstrace možnost vyklidit prostor. Po marných výzvách pořádkové jednotky přikročily k vytlačení davu. V průběhu tohoto bezpečnostního opatření došlo k šarvátkám vyvolaných především agresivními účastníky demonstrace. Při zákrocích bezpečnostních orgánů bylo kontrolováno celkem 179 osob, z nichž 145 bylo pro agresivní chování předvedeno na útvary veřejné bezpečnosti. Při zákrocích bylo zraněno 38 osob, z toho jeden příslušník SNB a 1 občan USA.“

Hegenbart dále pokračuje: „Po této informaci byl jsem pozván ke generálnímu tajemníkovi. Předložil mně zpracovanou rezoluci, která podporovala zásah příslušníků SNB a odsuzovala provokace studentů. Měl jsem ji dát k vyjádření představiteli pražské stranické organizace Miroslavu Štěpánovi. Po jeho vyjádření a úpravách ji předat federální vládě, aby rezoluci zveřejnila. Vláda s ní absolutně nesouhlasila a k události na Národní třídě vydala své stanovisko.“

Cituji tak obsáhle vyjádření Rudolfa Hegenbarta zejména proto, že se na jeho hlavu poté snesl doslova příval kritik a obviňování, že masakr na Národní způsobil především on. Proto jsem chtěl dát možnost, aby se k tomu vyjádřil osobně, byť už s velkým časovým odstupem. Ale v podobné situaci jsou i ostatní, jejichž výpovědi přináším.

Ačkoliv o těchto událostech byly popsány už stovky stránek, myslím si, že ještě nebyla vyslovena úplná pravda. Nedokážu to ani já, ale chtěl jsem alespoň těmito svědectvími uvést některá nová či ne zcela známá fakta a jejich souvislosti. Už také proto, že by jinak nebylo pochopitelné, jaký vliv na naši situaci měla sovětská perestrojka, glasnosť a osobně Michail Gorbačov. V každém případě listopadová revoluce, či přesněji předání moci, nebyly jen dílem listopadu, ale ještě důležitější bylo to, co jim předcházelo. To hlavní, co z toho vyplývá, byl v podstatě boj o to, zda je možné i u nás prosadit přestavbu. A také, zda přestavba bude reformou či úplným zvratem, chcete-li revolucí v tom obecném slova smyslu. Už kvůli tomu si ještě připomeňme, jak se události projevily v reakci vedení komunistů.

FAKTA NA DOPLNĚNÍ

Předsednictvo strany ještě před studentskou manifestací povolilo Václavu Havlovi výjezd do Švédska, aby tam převzal mezinárodní cenu Olofa Palmeho za rok 1989, protože švédský ministr zahraničí Sten Andersson pohrozil, že přijede osobně do Prahy intervenovat.

19. listopadu předsednictvo ÚV KSČ na svém zasedání také uložilo krajským a okresním výborům, aby učinily „vše potřebné“ pro zajištění veřejného pořádku a uvedlo do pohotovosti jednotky Lidových milicí.

20. listopadu na stotisícovém shromáždění na Václavském náměstí promluvil předseda ÚV SSM a člen sekretariátu ÚV KSČ Vasil Mohorita a podpořil požadavky studentů. Jedním z nich bylo zrušení článku Ústavy o vedoucí úloze strany a marxismu-leninismu jako státní ideologii. S tímto požadavkem vystoupili zvláště rozhodně studenti Divadelní akademie múzických umění na svém shromáždění už 15. listopadu, kdy rovněž zrušili fakultní organizaci SSM s tím, že ztratila právo na monopol.

21. listopadu byly uvedeny do pohotovosti krajské a okresní štáby Lidových milicí.

22. listopadu vedení KSČ večer odvolalo jednotky lidových milicí, které na příkaz generálního tajemníka strany přicestovaly z krajů do Prahy.

23. listopadu byly v generálním štábu Československé lidové armády dokončeny přípravy k vojenskému zásahu ozbrojených sil proti opozičním centrům. K tomu však nedošlo.

24. listopadu na mimořádném zasedání ústředního výboru strany ministr národní obrany Milán Vaculík nabídl vyčleněné síly k dispozici. Vedení KSČ se však rozhodlo armádu nepoužít a řešit situaci „politickými prostředky“. Na tomto zasedání odstoupilo celé předsednictvo ÚV a na místo Miloše Jakeše byl schválen dosavadní předseda Výboru pro stranickou práci v České republice Karel Urbánek.

27. listopadu se v době od 12 do 14 hodin uskutečnila generální stávka po celé republice.

28. listopadu proběhl v Praze celostátní aktiv KSČ za účasti tří tisíc delegátů.

8. prosince předsednictvo ÚV KSČ zaslalo delegátům okresních konferencí KSČ dopis, v němž oznámilo, že komunistická strana se zříká „stalinského pojetí socialismu“, „mocenského a ideologického monopolu“, distancuje se od předchozího vedení KSČ, odsuzuje intervenci vojsk Varšavské smlouvy do Československa v srpnu 1968. O politický vliv bude usilovat „politickými prostředky v demokratické soutěži“. Doporučilo řadovým členům KSČ, aby usilovali o udržení všech základních organizací strany, vstupovali do „demokratického dialogu“ s ostatními politickými silami, čelili politickému extremismu a protikomunistickým náladám.

20. prosince byl zahájen dvoudenní mimořádný sjezd KSČ, který zvolil Ladislava Adamce za předsedu a Vasila Mohoritu za prvního tajemníka strany. Dosavadní generální tajemník Karel Urbánek se stal předsedou Ústřední kontrolní a revizní komise. Sjezd se distancoval od dosavadního vedení KSČ a jeho politiky a v přijatém prohlášení se omluvil „všem občanům, kteří byly postiženi neoprávněnými represemi“. Odvolal stávající ústřední výbor a zvolil nový (ze 197 členů a kandidátů ÚV KSČ zvolených na XVII. sjezdu zůstali v novém ústředním výboru jen čtyři – mezi nimi nově zvolený předseda strany Ladislav Adamec a první tajemník Vasil Mohorita). Sjezd schválil nové stanovy strany s vypuštěním její vedoucí úlohy ve společnosti a marxismem-leninismem jako státní ideologií a omezením výkonu funkcí pouze na dvě volební období. Také byl přijat Akční program strany Za demokratickou socialistickou společnost a naznačil záměr proměny KSČ v běžnou demokratickou stranu. Odsoudil stalinismus a přihlásil se ke koncepci politických svobod a plurality forem vlastnictví. Za neplatné bylo prohlášeno Poučení z krizového vývoje a byla vyhlášena rehabilitace všech bývalých členů strany, kteří byli vyloučeni a pronásledováni. Nestihl však schválit další připravené materiály: návrh na změnu ústavy republiky, ekonomický výhledový plán na dvacet let a příští pětiletku a další.

Jenže to už bylo poté, kdy 7. prosince odstoupil dosavadní premiér Adamec a na jeho místo byl jmenován Marián Čalfa. Dva dny nato Gustáv Husák jmenoval novou vládu a sám podal demisi. Po dohodě českého Občanského fóra a slovenské Veřejnosti proti násilí byl na funkci prezidenta navržen jako jediný kandidát Václav Havel a bylo rozhodnuto, že bude zvolen současným parlamentem, byť doplněným o nově jmenované poslance a Alexandr Dubček se stane jeho předsedou.

To připomínám jen pro úplnost, aby byla jasnější představa o chronologii probíhajících změn. Z toho je patrné, že hrozba použití ozbrojené síly proti demonstracím byla reálná, protože jak armáda, tak lidové milice byly na takovou akci již připraveny. Gorbačovovův příslib z 20. listopadu, že sovětští představitelé v Československu, ať už diplomaté z velvyslanectví či vojáci ze Střední skupiny vojsk zabrání „všemi prostředky“, aby k ozbrojenému střetu nedošlo, byl zdůvodněný. Nakonec této intervence nebylo zapotřebí, vedení KSČ se kromě vyhlášení pohotovosti milic neodvážilo k podobnému zásahu a také už ztratilo veškerou kontrolu nad chodem událostí. Nicméně je známo, že i mezi členy Občanského fóra a jeho řídícím orgánem se šířily obavy z možného krvavého střetu. Je znám výrok Jiřiny Šiklové: „StB jsme se nebáli, bylo jich málo, Lidové milice sice přijely do Prahy, ale byly rozhádané a byly odvolány. Strach šel jen z Československé armády.” A to tehdy ani nevěděla, že generalita vyslala k Miloši Jakešovi delegaci s tím, že v Praze „udělají pořádek“. Ten je odmítl, byl již seznámen s dopisem Michaila Gorbačova. Jak víme, třeba v Bukurešti politická změna tak hladce neprošla.

V polovině května 1990 vody československých médií a také parlamentu rozvířila informace, že 18. listopadu proběhla v Praze slavnostní večeře velení Hlavní správy kontrarozvědky SNB s delegací Správy kontrarozvědky KGB v čele s genpor. Viktorem Gruškem. Přijímalo se to jako důkaz, že pobyt sovětské delegace úzce souvisel se 17. listopadem. Dokonce tento fakt použila britská televize BBC v dokumentu „Československý mat“. Proto považoval za nutné vyvrátit taková tvrzení sám náčelník Hlavní správy plk Karel Vykypěl. Uvedl, že tato sovětská návštěva byla původně připravována už na první pololetí 1989, ale protože tehdejší náčelník Správy kontrarozvědky KGB těžce onemocněl a teprve v září ho ve funkci vystřídal genpor. Viktor Gruško, návštěva se odkládala, až konečný termín byl stanoven na dny 14. – 18. listopadu. To uvádím jen jako jeden z příkladů, jak docházelo k dezinformacím, a to pouze na základě spekulací nebo vykonstruovaným spojením faktů, byť ty samy o sobě byly pravdivé.

Ke vztahům se sovětskou KGB bych pro úplnost snad jen dodal, že její pracovníci byli z našeho ministerstva vnitra uvolněni už týden po „sametové revoluci“. Jak píše Pavel Žáček v dokumentu Sovětský svaz a KGB SSSR z pohledu čs. rozvědky, na přelomu ledna a února 1990 se k ministrovi vnitra Richardu Sachrovi objednal šéf pracovníků KGB v ČSSR generál Boris Voskobojnikov. Přišel s návrhem nahradit stávající dohodu ze srpna 1989. Ministr se za asistence prvního náměstka JUDr. Ivana Průši sovětského představitele zeptal, jaké má představy. „A pak mě uzemnil slovy: Nám bude vyhovovat každá smlouva, která bude vyhovovat vám. Snad tři vteřiny jsem vůbec nevěděl, jak reagovat, protože jsem byl přesvědčen, že přišel s nějakým diktátem.“

Text dokumentu, zpracovaný aparátem Federálního ministerstva vnitra ve spolupráci se sovětskou stranou, ministr Sacher několikrát projednával s premiérem Mariánem Čalfou. Dohoda prošla připomínkovým řízením ministerstva zahraničních věcí a také prezidentova bezpečnostního poradce, scenáristy Jiřího Křižana. Její definitivní podoba byla připravena k podpisu během návštěvy prezidenta Václava Havla v Moskvě současně s deklarací o nových vzájemných vztazích a smlouvou o odchodu sovětských vojsk z Československa. Snad bych měl dodat, že ruské tajné služby pokračují ve své činnosti na našem území dodnes a není to na základě nějaké dohody. Svědectví o tom vydává například kniha redaktora Respektu Ondřeje Kundry Putinovi agenti. Jak ruští špioni kradou naše tajemství, ale to už by byla jiná kapitola.

Nedovedu odpovědně posoudit, nakolik dopis Gorbačova skutečně přispěl k uklidnění situace, či její vývoj sám to znemožnil a i ve stranických a ozbrojených složkách převážil zdravý rozum. Ale ještě do jmenování nové vlády a volby prezidenta, který je současně vrchním velitelem, možnost zásahu reálně existovala. Stále byl ten, kdo mohl dát rozkaz, a ozbrojené složky byly připraveny jej splnit.

JAK CHTĚL ŠTĚPÁN POMOCI SVRHNOUT GORBAČOVA

Miloš Jakeš ve svém výkladu událostí odhalil další nové skutečnosti, které dosud nebyly příliš známy. Například úlohu Miroslava Štěpána, který se mohl – a chtěl – rovněž stát generálním tajemníkem strany. Vždyť byl vedoucím tajemníkem městského výboru a členem předsednictva ÚV KSČ. Teď nemám na mysli jeho roli při studentské demonstraci a jejím potlačování, o níž se tolik hovořilo, ale zcela jinou.

Právě na něj se někdy v září 1989 obrátil tehdejší viceprezident Ruské federace Gennadij Janajev z Moskvy. Není to nic udivujícího, znali se ještě z mládežnických dob. Janajev stál dvanáct let v čele sovětského Komsomolu, také Štěpán stoupal po svazáckém žebříčku a v roce 1977 byl postaven na devět let do čela Mezinárodního svazu studentstva. Byl to právě Janajev, jehož si Gorbačov vybral za svého viceprezidenta. Ten však poté, v srpnu 1991, společně s šéfem KGB Vladimírem Krjučkovem, ministry obrany Dmitrijem Jazovem a vnitra Borisem Pugo zorganizoval puč proti Gorbačovovi. Nechal ho fakticky uvěznit v jeho krymské rezidenci, kde s rodinou trávil dovolenou. Janajev vyhlásil výjimečný stav, aby se zmocnil vlády. Provedl to však tak diletantským způsobem, že stačilo Jelcinovo vystoupení na tanku, pár barikád a demonstrací v Moskvě, aby byl během čtyř dní smeten.

„Tak tento Janajev požádal Miroslava Štěpána, aby objel všechny generální tajemníky komunistických stran evropských socialistických zemí s žádostí shromáždit se na 7. říjen v Berlíně. Ten den totiž NDR slavila čtyřicetileté výročí svého vzniku. Při této příležitosti se tedy měli všichni sejít a odvolat Gorbačova od moci. Měli to doporučit moskevští funkcionáři, kteří si už dávno přáli sesadit Michaila Sergejeviče, by takovou žádost uskutečnili. Štěpán to skutečně udělal. Měl k tomu všechny předpoklady: jednak s tím souhlasil, jednak, ještě když zastával funkci předsedy Mezinárodního svazu studentstva (v letech 1977–1986 – pozn. aut.), všude v zahraničí ho vítali na té nejvyšší úrovni. Měl osobní kontakty, a proto pro něj nebylo problémem promluvit jednotlivě s generálními tajemníky a zorganizovat takovou berlínskou schůzku,“ řekl Miloš Jakeš. Potvrzuje to vlastní Štěpánova výpověď v knižním dialogu s Petrem Holcem, kde k tomu dodává, že k těmto letům použil letadlo TU-154 ministerstva vnitra. Jen taktně zamlčel, že pokyn pro tyto návštěvy dostal od Janajeva z Moskvy.

Pokračujme však v Jakešově výpovědi o Štěpánovi: „Nejvíce mu zazlívám, že mi o tom neřekl ani slovo. Když jsem přiletěl do Berlína, po cestě z letiště mě němečtí soudruzi informovali, že dojde ke změnám ve vedení NDR: Erich Honecker odchází z funkce generálního tajemníka SED a předsedy státní rady a tyto funkce bude vykonávat Egon Krenz. Poznamenal jsem, že nevím, zda je to dobré. Po slavnostním shromáždění, na němž promluvil Honecker, byla před recepcí přestávka a účastníci vyšli ze sálu. Po krátké době se kolem mne shromáždili přítomní generální tajemníci s dotazem, kdy bude porada. Protože jsem o něčem takovém nebyl informován, rozhodl jsem se vyhledat Michaila Gorbačova, kdy tedy bude. Odpověď zněla, že se s tím nepočítá, má jiný program. Šel jsem to sdělit generálním tajemníkům a viděl jsem jejich zklamání.

Asi po půl roce jsem se setkal s bývalým předsedou městské kontrolní a revizní komise, který se poté stal pomocníkem Miroslava Štěpána. V diskuzi mi potvrdil, že Miroslav Štěpán skutečně obletěl všechny generální tajemníky komunistických stran členských zemní Varšavské smlouvy a byl všude přijat, někde dokonce s vojenskými poctami. Cílem bylo pozvat je do Berlína. Podrobnosti mi neuvedl, jen dodal, že to bylo na základě žádosti sovětské strany, od zástupce viceprezidenta Janajeva.

Všichni generální tajemníci věděli, že má být porada, jen já ne. Stejně tak jsem neznal, že Štěpán lítal po Evropě, ani kdo mu povolil použít letadlo. Je zřejmé, že to nebyla iniciativa Štěpána, jen vyhověl žádosti. Lze tedy usuzovat, že někteří sovětští představitelé chtěli využít poradu, pokud by k ní došlo, k tlaku na odchod Gorbačova a skončit s perestrojkou, k niž i oni měli řadu výhrad.

To však nebyla jediná možnost, jak jsme mohli předejít krizím. Vzpomínám si na zasedání poradního výboru Varšavské smlouvy v červenci 1989 v Bukurešti. Domníval jsem se, že se tam poradíme a vzájemně si poskytneme zkušenosti, jak řešit současnou situaci, která velmi rychle spěla ke krizi, byť se v jednotlivých zemích projevovala různě. Ale nebylo k tomu dost času a možná ani vůle. Předsedal jsem poslednímu zasedání. Právě mluvil Ceauşescu a vykládal velmi zajímavě o opatřeních, která se přijímají v Rumunsku. Gorbačov však kýval na mne a ukazoval na hodinky, že už je třeba končit. Nechtěl jsem Ceauşesca přerušovat, byl přece hostitel. Odvětil jsem mu: ,Vremja chvatit‘ a viděl jsem, jak byl nespokojený. Přitom se socialismus v celém táboře hroutil a my jsme se nedokázali společně poradit, jak ho zachránit.“

CO SE ODEHRÁLO V MOSKVĚ 4. PROSINCE

Ještě bych se chtěl vrátit k onomu jednání generálních tajemníků komunistických stran socialistických zemí, které se sešlo v Moskvě 4. prosince 1989. O jeho průběhu uvedl v Britských listech (a otiskl také časopis Obrys – Kmen z prosince 2011) podrobnější informace Lubomír Molnár, který od září 1988 pracoval v sekretariátě generálního tajemníka ÚV KSČ jako asistent pro zahraničně politické záležitosti a doprovázel ho také na jeho zahraničních cestách. Na moskevskou poradu jel tedy už jako asistent Karla Urbánka, třebaže zvací dopis byl ještě poslán Miloši Jakešovi. Jak uvádí, článek napsal jako polemiku k rozhovoru Urbánka pro knihu Karla Sýse Záhady sedmnáctého listopadu.

Tato porada se svolávala proto, aby Michail Gorbačov mohl informovat o výsledcích jednání na Maltě s George Bushem starším, tak jak to americký prezident učinil v Bruselu pro vedoucí činitele NATO. Jednání začalo o půl čtvrté moskevského času. Jako vedoucí delegací zemí Varšavské smlouvy byly ze čtyř zemí nové tváře: Petr Mladenov z Bulharska, Rezso Nyers z Maďarska, Hans Modrow z NDR a také Karel Urbánek. Služebně starými tvářemi byli hostitel Michail Gorbačov, z Polska Wojciech Jaruzelski a z Rumunska Nicolae Ceaušescu.

Jednání zahájil Michail Gorbačov, který zdůraznil „zainteresovanost SSSR, aby každý stát Varšavské smlouvy i seskupení jako celek dosáhly úspěchu, aby probíhající procesy přeměn znamenaly upevnění našich zemí, vnitřní stability a bezpečnosti. Všechno toto odpovídá jak zájmům spojeneckých států tak Evropy. Nyní je důležité udržet nastoupený kurs a neopožďovat se za vývojem. Zkušenosti učí, že jinak je nutné vystupovat v roli hasiče“. Tak Gorbačova cituje Lubomír Molnár a pokračuje:

„Následoval téměř dvouhodinový výklad o poslední zahraniční cestě a jednáních Gorbačova s Andreottim v Itálii, s papežem Janem Pavlem II. ve Vatikánu a s Bushem seniorem na lodi u břehů Malty. Během přestávky, která trvala 40 minut, se odebrali Gorbačov s Ryžkovem a Urbánek s Adamcem do vedlejšího salonku k oddělenému rozhovoru. Kráčel jsem za naší dvojicí s tím, že rozhovor budu v případě potřeby tlumočit a vyhotovím zápis. Přes práh salonku jsem neprošel, neboť mne zastavila čísi nekompromisní ruka a do salonku jako pátý vstoupil Alexandr Vozňjuk, bohemista a kamarád z institutu mezinárodních vztahů. Tento rozhovor trval zhruba půlhodinu. Poté co skupina vyšla ze salonku, jsem se k Alexandrovi přitočil a zeptal se, oč v rozhovoru šlo. Alexandr Vozňjuk udiveně pokýval hlavou a řekl: ,Víš, abych byl upřímný, tak jsem to vlastně nepochopil.‘

Jednání bylo obnoveno v 18,00. V diskuzi se odrazilo to, co někteří účastníci považovali za podstatné. Tím byla především německá otázka. Wojciech Jaruzelski vyjádřil silné znepokojení obsahem informace a vznesl požadavek vědět více o myšlence vytvoření německo-německé konfederace, se kterou v té době vystoupil kancléř Kohl. Vyjádřil potřebu, aby společné setkání zformulovalo i jednotný společný přístup k německému problému. Gorbačov reagoval tím, že se odvolal na vyjádření předsedy vlády Německé demokratické republiky Hanse Modrowa, který mu měl říct, že meziněmecké vztahy je třeba rozvíjet na základě dvojstranných vztahů. Dodal, že ,tuto myšlenku je třeba posoudit, upřesnit, protože ,je to náš společný problém‘.

Nicolae Ceauşescu nepochybně věděl, kam se vývoj ubírá. Řekl, že události ukazují, že antikomunistická politika USA a Západu je zacílena na likvidaci socialismu. Nechápe, proč na to nereagujeme. Odvolal se na Bushe, který téhož dne v Bruselu spojencům řekl, že vše potvrzuje sílu a oprávněnost NATO. USA pokračují v politice světovlády a tato jejich současná politika je mnohem nebezpečnější než studená válka. Navrhl, aby se představitelé Varšavské smlouvy setkali třeba i na několik dní ještě před koncem roku a projednali politiku na obranu socialismu a míru. Vyslovil se i pro urychlené svolání konference komunistických a dělnických stran. Vyzval k zabránění diskreditace bývalých představitelů komunistických stran socialistických států. (Tento rumunský stranický vůdce byl 25. prosince při útěku zadržen, okamžitě odsouzen a tentýž den i s manželkou popraven – pozn. aut.)

Ostatní vedoucí delegací se omezili na ocenění informace a poděkování za svolání schůzky. Gorbačov se v závěrečném slově vyhnul podstatné reakci na vystoupení jak Jaruzelského, tak i Ceauşesca, poděkoval za účast, odvolal se na to, že 9.–10. ledna 1990 bude jednání Rady vzájemné hospodářské pomoci na nejvyšší úrovni, a schůzku ukončil.

Delegace vstaly a všichni si skládali své aktovky. Vtom se Gorbačov omluvil, požádal přítomné, aby se znovu posadili, neboť zapomněl na jednu důležitou věc.

Nyní tedy teprve přichází na pořad srpen 1968 a obsazení Československa vojsky pěti států Varšavské smlouvy. Gorbačov řekl, že se to týká všech kromě soudruha Ceauşesca, který se v roce 1968 zachoval jako moudrý prozíravý politik a operace se nezúčastnil. Gorbačov navrhl, že je třeba se nyní s onou událostí svobodně a s čistým svědomím vyrovnat a předložil představitelům zúčastněných zemí k odsouhlasení společné prohlášení, které přečetl:

‚Vedoucí představitelé Bulharska, Maďarska, NDR, Polska a Sovětského svazu na setkání v Moskvě 4. prosince t.r. prohlásili, že vstup vojsk jejich států do Československa v roce 1968 znamenal vměšování do vnitřních záležitostí svrchovaného státu a musí být odsouzen.

Tento protiprávní zásah přerušil demokratickou obnovu v Československu a měl dlouhodobě nepříznivé důsledky. Dějiny potvrdily, jak důležité je i v nejsložitější mezinárodní situaci použít politické prostředky k urovnání všech problémů a ve vztazích mezi státy přísně dodržovat zásady svrchovanosti, nezávislosti a nevměšování do vnitřních záležitostí, což je v souladu s ustanoveními Varšavské smlouvy.‘

Gorbačov dodal, že k textu budou doplněny ještě dvě věty. Jedna vyzývající k dvoustranným jednáním mezi vládami SSSR a ČSSR o odchodu sovětských vojsk a druhá bude formulovat závazek, že tato vojska nebudou použita k zásahu uvnitř Československa. Představitelé uvedených zemí souhlasně odkývali obsah prohlášení a všichni se spěšně loučili, aby byli co nejrychleji v letadlech a doma. To bylo v 18:50 moskevského času.

Prosincová schůzka 1989 Varšavské smlouvy, poslední setkání, kterého se jako vedoucí delegací zúčastnili představitelé komunistických stran, skončila. Na schůzce nebyl podepsán žádný dokument. Uvádí-li Karel Urbánek, že dokument odsuzující vstup vojsk podepsal spolu s Ladislavem Adamcem a ministrem zahraničí Jaromírem Johanesem, pak to neodpovídá skutečnosti. Schůzka byla svolána jako informativní, žádný dokument se nepřipravoval, nebyl schválen ani podepsán.

Nevím, jak v jiných zemích, ale v československém tisku se prohlášení pěti zemí objevilo bez oněch dvou vět, které měly být k prohlášení doplněny. Sovětská strana zřejmě jejich formulaci opomněla. Za to se na konci prohlášení objevil nový odstavec, který uváděl: , Sdílíme názor předsednictva ÚV KSČ a vlády ČSSR, že vstup armád pěti socialistických zemí na československé území v roce 1968 nebyl opodstatněný a že z hlediska všech nyní známých faktů bylo rozhodnutí o něm chybné.‘ V kterém zákulisí věta vznikla, se lze jenom dohadovat.

Rekonstruovat průběh sovětsko-československého rozhovoru z přestávky jednání již zřejmě nedokážeme. Na otázku novinářů před odletem z Moskvy ,O čem se tam hovořilo?‘ odpověděl Karel Urbánek tak, že stručněji to nešlo: ,Spolu se soudruhem Adamcem jsme informovali soudruhy Gorbačova a Ryžkova o současné situaci v ČSSR i v Komunistické straně Československa. Oba soudruzi naši informaci přijali s velkým pochopením a s podporou nového vedení ústředního výboru KSČ.‘

Je třeba dodat ještě informaci, která se váže k samotnému vstupu vojsk v srpnu 1968 do Československa a neúčasti Rumunska na této operaci. Není totiž pravda, že Rumunsko se odmítlo na vstupu podílet. Na zasedání politického poradního výboru Varšavské smlouvy 16. července 1988 ve Varšavě se uskutečnilo setkání v úzkém kruhu vedoucích delegací, kde mimo jiné Nicolae Ceauşescu řekl: ,Bylo by správné učinit si závěr i k událostem roku 1968 v ČSSR. O vyslání vojsk tehdy RSR nebyla požádána ani informována o záměru. Když jsem se ptal Leonida Brežněva, proč tomu tak bylo, zda je RSR ještě považována za člena Varšavské smlouvy, tak jsem dostal odpověď, že ano, ale že bychom s tím v RSR stejně nesouhlasili.‘ Je to příklad, jak tehdejší vedení ÚV KSSS rozhodovalo.“

HAVLOVA DÝMKA MÍRU GORBAČOVOVI

Odvolání sovětských vojsk z Československa bylo prvním úkolem, jímž Jiří Dienstbier pověřil Jaroslava Šedivého, když společně přišli do Černínského paláce, aby ho přejali z rukou Jaromíra Johanese. Jak mi vyprávěli Jaroslav Šedivý, Luboš Dobrovský, Alexandr Vondra a další pamětníci, jednání o tom však nebyla jednoduchá. Sovětští důstojníci byli takovým požadavkem doslova šokováni. A zejména tím, že se má uskutečnit řádově během několika měsíců a nikoliv let, jak na tom posléze trvali. Argumentovali tím, že to rychleji není ani technicky možné a také, že musí nejprve vyřešit, jak přesunuté vojáky a zejména důstojníky s jejich rodinami zařadí do normálního života Sovětského svazu. Bylo třeba, aby tyto otázky projednal v Moskvě osobně s Michailem Gorbačovem Václav Havel. Jak tato jednání probíhala, jsem si vypůjčil svědectví Alexandra Vondry.

„Havlova cesta do Moskvy, které jsem se jako jeho poradce účastnil, měla svou symboliku. Prezident se těsně předtím vrátil z USA, kde se setkal s prezidentem Bushem a promluvil v Kongresu, a z Prahy odlétal na východ 25. února přímo ze shromáždění na Staroměstském náměstí, kde si Češi připomínali onen puč v roce 1948. Na palubě vládního iljušinu vládla z náročného cestování únava, ale Havel si odpočinek nedopřál. Vytáhl papír a fixku a jal se psát krátký text deklarace, která měla založit budoucí vztahy mezi Prahou a Moskvou na přátelských, ale rovnoprávných a suverénních vztazích. Cíl popsal jasně: jde o to, aby Kreml popřel tzv. Brežněvovu doktrínu o omezené suverenitě států střední a východní Evropy a ruském ‚právu‘ zasahovat do jejich vnitřních záležitostí.

V Moskvě na nás čekal nově jmenovaný československý velvyslanec Rudolf Slánský. Jeho příběh byl pro naše vztahy víc než ilustrativní. Slánský s otcem a jeho rodinou pobýval za 2. světové války v Moskvě, kde byla za záhadných, dodnes nevysvětlených okolností unesena jeho malá sestra. V roce 1952 pak byl jeho otec – jako druhý muž v tehdejším komunistickém vedení – odsouzen ve vykonstruovaném procesu a popraven. Nedělali jsme si proto žádné iluze: velvyslanec i my, členové Havlovy delegace, jsme byli skeptičtí k možnostem podepsat deklaraci, připravenou bez konzultací a improvizovaně v letadle.

Jednání v Kremlu bylo zpočátku opatrné. Havel s Gorbačovem se neznali – nepočítáme-li Havlovu vzpomínku na to, jak v dubnu 1987 venčil v Praze svého psa a před Národním divadlem náhodou spatřil sovětského prezidenta (sic, v té době ještě nebyl prezidentem) nastupovat do kolony aut. Byl tehdy v komunistickém Československu na oficiální návštěvě, s níž se mezi českou veřejností pojilo velké očekávání, ale která díky zkostnatělému vedení československých komunistů ledy neprolomila. Nyní ale v Kremlu ledy roztály. Havel nepožadoval revanš a zajímala ho budoucnost. Gorbačov po krátké pauze s textem deklarace souhlasil stejně jako s dohodou o odsunu vojsk.

Atmosféra mezi oběma politiky se uvolnila a Havlovi umožnila přejít do finále. Z tašky vytáhl dýmku míru, kterou dostal několik dní předtím od amerických Indiánů, a předal ji jako dárek Michailu Sergejevičovi s doporučením, aby ji během příštího summitu s prezidentem Bushem vykouřili na znamení světového míru. Konsternovaný Gorbačov se omezil na strohou odpověď: „Já nekouřím.“ Havel po chvilce zaváhání replikoval: „Nevadí. Já kouřím. Nemáte tu popelník?“

Pravda, smysl pro humor Gorbačov neměl. Ale svou otevřeností a respektem k právu druhých si získal naši úctu. Vedle Reagana, Thatcherové, polské Solidarity, české Charty 77 a dalších se zasloužil o to, že se do střední a východní Evropy vrátila svoboda a demokracie. Československo sice neexistuje, ale Češi a Slováci nemají důvod mluvit o ,největší geopolitické tragédii v dějinách‘.“

CHODILI JSME PO BUDOUCÍ ČESKÉ HIROŠIMĚ?

V této studii jsem nemohl vyčerpat všechny aspekty Gorbačovova vztahu k naší republice a ještě méně jsem mohl obsáhnout celou složitost vývoje Sovětského svazu a také ostatního světa v období Gorbačovovy vlády. Některé jsem pominul záměrně, jiné možná z nedostatku znalostí a dokumentů. Ostatně, až budoucnost ukáže, zda mnohé z toho, co vyprávím, se skutečně tak stalo, nebo odtajněné archivy vynesou na světlo jiná fakta a jejich hodnocení. Archivy se většinou otvírají minimálně po třiceti, mnohé po padesáti letech a například u Hitlerových tajných zbraních a jiných dokumentech Američané prodloužili jejich utajení na osmdesát let.

Literatura faktu není vědeckou literaturou. Navíc, je-li protkaná osobními vzpomínkami více než citáty z archivních materiálů. Tuto knížku spíše chápu jako hold člověku, který možná zachránil svět od jaderné katastrofy. Nemylme se, že kdyby vzplála jaderná válka, nás by se dotkla jen okrajově. Kdo z nás byť jen tušil, že v době, kdy vrcholilo pražské jaro, se necelých sto kilometrů od Prahy hloubily základy a betonovaly bunkry, stavěly domy a jiná zařízení, o jejichž účelu neměli ponětí ani ti, co tu ryli v zemi a lili beton do základů. Celý objekt, později nazývaný Javor 51, byl dokončen s koncem roku 1968 a předán Sovětské armádě, která si jej objednala (ale neplatila). Avšak i ti, kteří sem přišli z širé sovětské země sloužit, nevěděli, co střeží. Ze stosedmdesátičlenné posádky bylo jen osm zasvěcených, jež znali, že jde o úložiště jaderných hlavic. Nevěděli to ani naši nejvyšší státní činitelé.

Od roku 2013, kdy se z objektu stalo zásluhou tří nadšenců – Václava Vítovce, Milana Skočovského a Milana Linharta – ATOMMUZEUM jako jediné toho druhu na světě, sem přijely už stovky návštěvníků z republiky a celého světa se podívat na tento unikát, zachovalý v původní podobě se vším všudy. Dokonce se sovětskými žvýkačkami, jimiž si strážci krátili nudné hodiny hlídkování. Mimo jiné jsem sem doprovázel bývalého generálního tajemníka ÚV KSČ Miloše Jakeše, který v šoku z toho, co viděl, zcela upřímně přiznal, že o tom nic nevěděl, dokonce ani nevěděl, že to neví. Přitom se zde s největší pravděpodobností skladovaly jaderné hlavice, jejichž ničivá síla překonávala tři sta Hirošim. Sto kilometrů od Prahy, téměř v přesném geografickém centru Evropy. Stačil povel z Moskvy, aby z nedaleké základny vyjely na transportérech rakety, v Míšově se vyzdvihly z bunkru hlavice a někde u Borovna by se spojily a vzlétly. Pár minut by po jejich vzletové dráze k nám zpětně doletěly odvetné rakety. Konflikt by už nikdo nemohl zastavit. A nebylo by komu jej přežít.

Kdyby Michail Sergejevič Gorbačov neudělal nic jiného, než že výraznou měrou přispěl k tomu, aby k takové situaci nedošlo, zaslouží si naše uznání. Doufám, že budu mít ještě příležitost mu to říct. Třeba právě zde, v Míšově, kde taková možnost války se stala už jen muzejním exponátem. Škoda, že by ho na cestě sem už nemohla doprovázet Raisa. Třeba by mi vysvětlila, kdo vlastně oběma prezidentům – sovětskému a americkému, když se už vzájemně oslovovali Rony a Michaile, nedovolil učinit ten poslední krok. Nebo ten krok byl přece jen tak dlouhý, že nemohl být posledním krokem ke světu bez jaderné hrozby?

POUŽITÁ LITERATURA

Boyd Douglas 1000 let ruské rozpínavosti. Od počátků k Putinovi, Alpres, Frýdek-Místek 2015

Carrère d´Encausse Hélène La Russie entre deux mondes, Fayard, 2010

Davies Norman Evropa. Dějiny jednoho kontinentu, Prostor, 2000

Gorbačov Michail Můj život. Vzpomínky a zamyšlení, Ikar, 2013

Najedině s soboj, Grin strit, Moskva, 2012

Gorbačov Michail, Mlynář Zdeněk Reformátoři nebývají šťastní, Victoria Publishing, 1995

Hájek Jiří Paměti, Ústav mezinárodních vztahů, 1997

Hájek Petr P. Smrt v sametu, Daranus, 2012

Jakeš Miloš Dva roky generálním tajemníkem, Regulus, 1996

Kolektiv autorů Dějiny Ruska, Lidové noviny, 1996

Kolektiv autorů Jelcinova epocha 1988–2000. Od Gorbačeva k Putinovi, Euromediagroup, 2003

Kundra Ondřej Putinovi agenti. Jak ruští špioni kradou naše tajemství, BizBooks, Brno 2016

Laqueur Walter Putin a putinismus, Prostor, 2016

Lebeděv Alexandr Velvyslanec vzpomíná, Ottovo nakladatelství, 2008

Majsurjan Alexandr Drugoj Brežněv, Vagrius, Moskva, 2004

Michálek Slavomír, Londák Miroslav a kol. Gustáv Husák – moc politiky, politik moci, SAV Bratislava 2013

Mlynář Zdeněk Mráz přichází z Kremlu, Mladá fronta, 1999

Myers Steven Lee Novy car. Vzestup a vláda Vladimíra Putina, Argo, 2016

Ort Alexandr Střípky vzpomínek jednoho Čecha na složité 20. století, Aleš Čeněk, Plzeň, 2006

Evropa 20. století, Arista, 2000

Pazderka Josef (ed.) Invaze 1968. Ruský pohled, ÚSTR a Torst, 2011

Plevza Viliam Vzestupy a pády. Gustáv Husák prehovoril, Tatrapress, Bratislava 1991

Suk Jiří Labyrintem revoluce, Prostor 2003

Syruček Milan Je třeba se bát Ruska?, Epocha 2011

Na ostří pera, Epocha, 2012

Záhady brdských lesů, Epocha, 2014

Rusko-ukrajinské vztahy. Mýty a skutečnost, Grada, 2015

Štěpán Miroslav/Holec Petr, Miroslav Štěpán Můj život v sametu aneb Zrada přichází z Kremlu, Malý princ 2013

Štrougal Lubomír Paměti a úvahy, Epocha, Pražská vydavatelská společnost, 2009

Ještě pár odpovědí, Epocha, Pražská vydavatelská společnost, 2011

Thatcherová Margaret Umění vládnout. Strategie pro svět v pohybu, Geissler, Praha, 2003 nakladatelství Prostor.

Viner Richard Evropa dvacátého století, Vyšehrad, 2007

Žáček Pavel Sovětský svaz a KGB SSSR z pohledu čs. rozvědky. Paměť a dějiny. Revue pro studium totalitních režimů, 2011

OBRAZOVÁ PŘÍLOHA

Přílet do Moskvy z krymské „dovolené“ po nezdařeném puči v srpnu 1991.

V Kremlu před jednáním – po Gorbačovově levici B. Jelcin a A. Jakovlev, po jeho pravici A. Koržakov.

S francouzským prezidentem Françoisem Mitterrandem.

S dcerou a vnučkami – Barvicha 1990.

S britskou premiérkou Margaret Thatcherovou 18. července 1991.

Manželská idylka první poloviny devadesátých let.

Při otevření petrohradského Ústavu dětské hermatologie a transplatologie, nazvaném po Raise Gorbačovové – 20. září 2007. Po jeho boku dcera Irina.

Výměna per mezi prezidenty Gorbačovem a Reaganem po podpisu smlouvy o likvidaci raket středního doletu – rok 1987.

V prezidiu společně s A. Merkelovou a V. Putinem na konferenci Petrohradský dialog 2007.

Setkání v Bílém domě 20. března 2009 s americkým prezidentem Barackem Obamou, uprostřed viceprezident Joe Biden

Před tiskovou konferencí ve Washingtonu 2. června 1990 s prezidentem G. Bushem starším.

Když bylo po všem: rok 1992.

Obsah

PŘEDMLUVA

POJÍ MĚ K VÁM ZVLÁŠTNÍ VZTAHY

NEPŘEKROČITELNÝ PRÁH

NEDOVOLILI OMLUVIT SE

PRAŽSKÉ JARO A PERESTROJKA

SRPEN 68 VE STAVROPOLU

CO GORBAČOV O PRAŽSKÉM JARU NEVĚDĚL

OMLUVY A DOJMY

HUSÁK, JAKEŠ A NESPLNĚNÉ NADĚJE

SLUŠOVICKÝ PŘÍKLAD

ZRAZENÁ PŘESTAVBA

OKOUZLENÍ THATCHEROVÁ A MITTERRAND

DOSPÍVÁNÍ GORBAČOVA

STRASTIPLNÉ MLÁDÍ

CELOŽIVOTNÍ LÁSKA JMÉNEM RAISA

JAK SE DOHÁNĚLA AMERIKA

„BEZ BUMAŽKI TY KAKAŠKA“

HIERARCHIE V HIERARCHII

ÉRA PERESTROJKY A GLASNOSTI

ZÁSADNÍ PŘELOM

DONQUIJOTSKÝ BOJ S ALKOHOLEM

BLUDNÝ KRUH

JEN NÁLEPKA NA LAHVI?

DIALOG PŘÁTEL

CHYBĚL JEDEN JEDINÝ KROK

SCHŮZKY I HROZBY

PŘÍPRAVY NA ŽENEVU

BEZ KABÁTU, S OHNĚM V KRBU

TÁNÍ MEZI LEDOVCI

JAK ZAČAL A JAKÝ BYL LISTOPAD 1989

ARCHITEKT PERESTROJKY JAKOVLEV

KDO SI PŘÁL A NEPŘÁL PŘEVRAT

NECHTĚLO SE JIM ODEJÍT

KAM SE PODĚLI KOMUNISTÉ?

ZASKOČENÁ THATCHEROVÁ

ZACHRAŇOVAL REKTORSKÝ ŘETĚZ

JAK TO PROŽÍVAL „MUKL“ KAREL SRP

JEDNOZNAČNÉ SOVĚTSKÉ „ANO“ (ZÁSAH, ABY NEBYL ZÁSAH)

VÝPOVĚĎ MILOŠE JAKEŠE

„ZÁHADNÝ“ HEGENBART SE ROZPOVÍDAL

FAKTA NA DOPLNĚNÍ

JAK CHTĚL ŠTĚPÁN POMOCI SVRHNOUT GORBAČOVA

CO SE ODEHRÁLO V MOSKVĚ 4. PROSINCE

HAVLOVA DÝMKA MÍRU GORBAČOVOVI

CHODILI JSME PO BUDOUCÍ ČESKÉ HIROŠIMĚ?

POUŽITÁ LITERATURA

OBRAZOVÁ PŘÍLOHA