Ľuboslav Ivančo

Anglické srdce

Zrod hrdinov

Ukážka z elektronickej knihy

Venovanie

Túto knihu venujem môjmu strýkovi Štefanovi Tatranskému, ktorý už nie je medzi nami a už si neprečíta tieto stránky. Všetkým nám veľmi chýbaš a vždy budeme na Teba spomínať. Navždy zostaneš v našich srdciach.

Poďakovanie

Chcem sa poďakovať všetkým, ktorí ma podporovali v písaní a ktorí so záujmom čítali riadky tejto knihy, rozoberali ich spolu so mnou a tým mi dávali motiváciu a chuť do ďalšieho písania a napredovania. Nie je vás veľa, ale o to ste mi cennejší. Všetkým vám ďakujem.

Píše sa rok 1148. Krajina je zmietaná politickou situáciou, keď sa o trón hlásili dva najmocnejšie a najvplyvnejšie rody, čaká na príchod dediča starého, ale ešte stále silného kráľa, ktorý bol doteraz obdarený len tromi dcérami Yvon, Mabel a najmladšou Hawice.

Starý kráľ Filip musel určiť svojho nástupcu na trón pre prípad, že by sa vyplnila hrozba vpádu nájazdových Vikingov. Musel dbať aj na to, aby zvolil toho správneho nasledovníka, samozrejme, pokiaľ by mu jeho druhá manželka neporodila vytúženého syna. K tomu zostávali ešte dva mesiace, ale čelní predstavitelia rodov York a Kentských naliehali stále viac a viac. No Filip bol neoblomný a chcel počkať, čo mu osud nadelí v podobe túžobne očakávaného potomka.

Stále držal riadenie krajiny pevne v rukách, aj keď mal už päťdesiatdva rokov. Počas svojej vlády zjednotil všetky klany Anglicka a vytlačil z krajiny útočiacich Francúzov. Krajinu a jej obyvateľov to stálo veľa súženia, utrpenia a krvi, ale o to viac ich to zjednotilo.

Filip si svojou všestrannosťou, vynikajúcim strategickým a taktickým myslením a svojou ľudskosťou získal všetkých vodcov a poddaných. Vládol pevnou rukou, ale vedenou právom a múdrosťou.

Jeho prvá manželka Margareth mu dala dve dcéry Yvon a Mabel. Pár rokov nato vo veku len dvadsaťosem rokov si ju najvyšší povolal na svoju stranu. Bola to veľmi dobrá a starostlivá manželka, aj keď do manželstva vstupovala, ako bolo na tú dobu dané, len v rámci dohody, ale aj tak sa dokázala do Filipa zamilovať a starať sa o jeho pohodlie a domácnosť. On jej to opätoval svojou úprimnosťou, pochopením a po čase tiež aj láskou. Nebol ako iní panovníci a zhýralí vládcovia a vazali, bol na tú dobu neobyčajný, aj keď o sebe tvrdil opak.

Ako dievčatá rástli, začal si aj Filip stále viac uvedomovať, že len pestúnky im nestačia. A tak sa rozhodol nájsť si novú manželku. Na oslave Vianoc, kde bol pozvaný celý dvor aj s rodinnými príslušníkmi, zahľadel sa pri tanci do očí Hawice, vdovy po starom barónovi z Estonu. Tá mu po krátkej dobe, ani nie po pol roku, povedala svoje áno v katedrále v Canterbury. V čase svadby mala stále len dvadsaťpäť rokov,  tak sa od nej očakávalo, že dá kráľovi vytúženého syna a dediča trónu. A tak sa svadobné hody, ako bolo v tých časoch tradíciou, končili v podnapitom stave na svadobnom loži. Takto počali tretiu dcéru Hawice.

Dievčatá si novú mamu obľúbili veľmi rýchlo, nakoľko bola veľmi príjemná a s radosťou sa o nich starala. Dievčatá svoju poslušnosť, pokoru a krásu zdedili po svojej matke, ktorá im dôkladne vštepovala slušnú výchovu.

Po deviatich mesiacoch prišla na svet malá sestrička. Filip sa rozhodol, že bude nosiť meno svojej matky Hawice, do ktorej sa zamiloval už pri prvom pohľade do jej nádherných hlbokých tmavogaštanových očí, v ktorých zazrel nehu, lásku a pokoru. Filipa vôbec nesklamalo, že to bola opäť dcéra. Aj keď ostatní si už začínali zúfať, že to tak je. Predpokladali, že pravdepodobne opäť vypuknú mocenské boje medzi silnými rodmi. To však Filip rázne zavrhol s tým, že ak sám bude cítiť čas odchodu, tak si zvolí svojho nástupcu, pokiaľ by sa mu nepodarilo splodiť syna. A tak čas plynul. Kráľ starol, v zemi bol pokoj, ale stále nebolo dediča. Kráľovná už mala tridsaťpäť rokov. Tlak narastal, a vtom to prišlo. Hawice otehotnela po tom, ako sa Filip vrátil z výpravy proti Vikingom, ktorých zatlačil späť na more. Prišla jeseň a začínal zber úrody. Výbojní Vikingovia si mysleli, že ľahko prídu ku koristi, a ľahko sa usídlia v novej zemi, no nerátali s odvahou a vodcovskou autoritou Filipa. A tak Filip po návrate splodil so svojou milovanou kráľovnou Hawice nového potomka a dúfali, že tentokrát to bude syn.

Hawice sa chodila každý deň modliť do kaplnky zasvätenej panne Márii, aby ju požehnala synom, a splnila si tak svoju ženskú povinnosť voči kráľovi a manželovi. Jeseň sa skončila a prišla zima. Krajina sa uložila na zimný odpočinok a aj Filip si bol istý, že v tomto období bude pokoj aj od nájazdníkov. Mal pravdu. Zima bola pokojná až na ten chlad, ale podstatné bolo, aby tehotenstvo kráľovnej prebiehalo v poriadku. A tak prešla zima, prišla jar. Filip usporiadal oslavu príchodu jari, ako každý rok, a počas nich zasnúbil svoju najstaršiu dcéru Yvone so synom jedného zo svojich najvernejších lénnych pánov, poradcu a rytiera Fullkeho McGregora. Oslava bola veľkolepá a honosná. Kráľovná Hawice si oslavu užívala už s pekne zaguľateným bruškom, bola nesmierne hrdá na svoju nevlastnú dcéru.

Po hodoch prišli zlé správy o opätovnom vpáde Vikingov na kráľovské územie, a tak Filip musel zanechať svoje domáce panovnícke povinnosti. Dal zvolať radu, rozkázal povolať všetkých rytierov, zbrojnošov a pechotu, aby spolu zaútočili na lúpežného nepriateľa. Po týždni zhromaždené vojsko na čele s Filipom tiahlo tam, kde sa vylodili Vikingovia, aby im zasadilo opätovne silný úder. No tentoraz sa už aj agresor pripravil lepšie,  rozhodol sa nepodceniť situáciu.  Podľa nových informácií od zvedov na plážach Norfolku pristálo štyridsať lodí, čo znamenalo minimálne šesťsto ozbrojených divokých nájazdníkov. Filipovi sa pri tejto informácii prehĺbili vrásky, pretože sa mu podarilo zhromaždiť len dvesto rytierov a päť stoviek pešieho vojska. Vikingovia nemali kone a ani luky. Upokojoval svojich veliteľov. „Aj keď ich prevaha nie je veľká, ale výhoda ťažkého jazdectva, dobre vycvičeného a skúseného z bojov a z turnajových kolbíšť vyrovná práve ten rozdiel, ktorý očakávame.“ Takisto ani lukostrelci nebudú mať zanedbateľný vplyv vedúci k výhre.

Medzičasom, kým sa armáda dala do pohybu, Vikingovia sa dostali na polia Norfolku, kde vyplienili niekoľko osád a postavili si treleborg (veľká drevená pevnosť), ktorý ich mal chrániť pred útokom Filipa. Väčšinu osadníkov pobili, a z tých, čo ostali, si spravili otrokov. Silné deti si nechali a slabé povraždili aj so starcami. Mladšie ženy znásilňovali, väčšina z nich neprežila. Tie, ktoré to besnenie prežili, v zúboženom stave museli obsluhovať v trónnom sále, variť a prať pre svojich trýzniteľov.

Ako sa kráľovská armáda približovala, Ragnar – vodca Vikingov, prikázal vyrobiť pasce na útočníka a lepšie sa opevniť. Bol to skúsený bojovník a tak vedel, čo ho čaká potom, čo sa dopočul od predošlých výprav ako dopadli. Rozhodol sa nič nepodceniť, vedel, že má za súpera veľkého vodcu so silnou ťažkou jazdou, odetou do železa, čo ich ale na zemi značne spomaľuje, a tak musí donútiť jazdcov zísť z koní. Preto dal vykopať pred palisádou priekopu a takisto na poliach jamy, kde nabili koly, ktoré potom zašpicatili, prekryli vetvami a zasypali hlinou, aby ich nebolo vidieť.

Filip so svojím vojskom bol už len deň cesty od už pomaly takmer zabývaného nepriateľa. Ten mal dokončené svoje pasce, do ktorých veril, že nachytá čo najviac jazdcov.

Filip sa na druhý deň priblížil k nepriateľovi natoľko, že mohli vidieť, čo varia na obed, ale nezaútočil. Prikázal rozložiť tábor a oddýchnuť si, ale samozrejme, stráže museli ostať v plnej zbroji a pohotovosti. Vedeli, že Vikingovia sú krutí bojovníci, ich povesť ich ďaleko predchádzala.

A tak ostali po zvyšok dňa obe armády oproti sebe. Pokrikovali na seba rôzne hanlivé slová a kliatby, ale aj tak si navzájom nerozumeli. Šlo o efekt zastrašenia a v tom mali navrch divosi spoza mora.

Nasledujúce ráno sa to začalo. Za Filipom prišiel jeho pobočník William fitz Walter a nahlásil mu bojovú pripravenosť. Filip si natiahol prešívaný kabátec a na nohavice si navliekol krúžkovú zbroj. Pripol si meč, prehodil cez seba plášť,  nasadil prilbu s vytepaným pozláteným levom a vyšiel zo svojho stanu. Keď ho mužstvo zbadalo opäť v tejto bojovej kráse a plnej sile, hneď mu začali prevolávať na slávu. On ich zdvihnutím ruky umlčal a predniesol:

„Prišli sme sem, aby sme vyhnali z našej pôdy tých, ktorí sa nám ju snažia násilím odobrať a pomstiť tých, ktorí padli pod ich sekerami pri ich plienení. Buďte silní, buďte odvážni a nezabúdajte na slová Ježiša nášho spasiteľa, „Kráľovstvo Božie je v Tebe, v Tvojom srdci, je všade okolo, nie v chrámoch z dreva a kameňa, rozštiep drevo budem tam, zodvihni kameň a nájdeš ma tam.“ buďte silní, buďte odvážni, buďte chrabrí, nech sú na nás naše rodiny hrdé.“ Vyšvihol sa do sedla koňa a ako mal vo zvyku, prešiel do prvej línie, aby viedol útok. Zaburácali rohy ohlasujúce pripravenosť na boj. Filip rozdelil pokyny veliteľom oddielov, vtom si všimol, že zvuk rohov vyplašil stádo diviny, ktorá vybehla z lesíka a rozbehla sa cez pole.  A stalo sa to, čo ani nečakal. Prvá vysoká popadala do pripravených pascí a nabodla sa na otesané koly ako na ražne. Ranené zvery začali neznesiteľne kvíliť. Filip sa zdvihol v strmeňoch na koni a pozrel, čo sa to stalo. Prežehnal sa, a v duchu si povedal „ďakujem“. Nariadil jazde zosadnúť z koní. Prieskumníkom nariadil prejsť bojové pole a odhaliť všetky pasce, čo im nastražil nepriateľ.

V tábore Vikingov začal ruch. Začuli dunenie rohov a vyskočili na palisády. Akonáhle sa tam objavil Ragnar, z lesa vybehlo stádo diviny a popadalo do pascí pripravených pre Filipa a jeho armádu.

Zaklial a povzdychol si „Dnes je dobrý deň na smrť.“ Zreval na všetkých druhov. „Do zbrane vy všivavá, ožratá banda, dnes je krásny deň na smrť, ale nie na tú našu.“ Nato sa ozval desivý krik a rev z hrdiel šiestich stoviek razom vytriezvených severanov, mocných a divých ako býky. Vzali do rúk svoje obrovské meče, kruhové štíty, malé vrhacie sekerky za opasky. Iní zase veľké obojstranné sekery, ktoré vzbudzovali u každého protivníka obavy a hrôzu. Ďalší zasa dlhé sekery vyššie ako chlap, ktoré naháňali strach z dôvodu, že protivník sa ani nestihne dostať na dosah meča a už padne k zemi s prerazenou lebkou.

A tak Ragnar vraví. „Dnes je deň, keď niektorí z nás pôjdu s Valkýrami cestou do Valhally do veľkej siene, kde budú hodovať pri jednom stole s našimi otcami a predkami, staršími a za vrchstolom s Odinom, naším najvyšším bohom, ktorý sa na nás teraz pozerá a usmieva sa, dnes je krásny deň na smrť.“

Filip prikázal lukostrelcom zapáliť ohne a strieľať ohnivými šípmi, nech zhoria hradby a budovy, aby vykúrili, tých divých pohanov. Vikingovia luky nemali nakoľko ich považovali za zbraň zbabelcov. Útočiť tak na diaľku a nie ako hrdinovia zoči-voči bolo pre nich vecou cti. Museli sa len kryť za štíty, nič iné im neostávalo. Ragnar usúdil, že kým budú v pevnosti, tak tam budú ako v klietke a aj tak ich stadiaľ dostanú ohňom. Zvolil možnosť čo najskôr opustiť pevnosť a pustiť sa do boja muža proti mužovi, tak budú mať väčšiu šancu pobiť čo najviac útočníkov. Mal pravdu, akonáhle sa vyvalili von z pevnosti, roztiahli sa po poli, aby to lukostrelcom neuľahčili. Vtom uvidel, že Filip dal rozkaz pustiť sa najprv pochodom pomedzi pripravené pasce, za nimi sa sformovať a vytvoriť štítovú hradbu, ktorá je ťažko preniknuteľná. Filip šiel sám ako jediný na koni, za ním všetci jeho rytieri a ostatná pechota ozbrojená mečmi a veľkými štítmi.

Keď lukostrelci videli, že sa kráľovské jednotky priblížili k severanom na nejakých päťdesiat krokov, prestali strieľať, aby nezasiahli vlastných. To bol impulz pre Ragnarových divochov odetých len do nejakých ľanových a kožených tuník, len tí šťastnejší vyššie postavení mali na sebe aspoň aké-také kožené brnenie, niektorí boli od pása hore nahí. Šiel z nich strach. Boli obrovskí a svalnatí, s dlhými padajúcimi vlasmi vyzerali ako žltovlasí démoni a ten ryk čo vydávali, bol ako volanie pekla.

Hradba štítov sa priblížila. Severania sa rozbehli proti nej ako býk proti plátnu. Boli oslabení o niekoľko desiatok mužov, ktorých im pobili lukostrelci. Na strane Filipa sa viac do boja nezapojilo dvesto lukostrelcov, tí ostávali už len v zálohe pre prípad najväčšej núdze. Keďže oni s mečom narábať nevedia až tak dobre ako s lukom, tak severania mali početnú prevahu nad jednotkami Filipa. Keď do seba vrazili dve mohutné hradby, tak sa chvíľu pretláčali, ktorá povolí ako prvá a kde vznikne medzera, do ktorej by sa dalo strčiť meč, bodnúť a vytvoriť klin v radoch nepriateľa. Niektorí Vikingovia rovno skočili telom do štítov a dúfali, že prerazia zhora a vytvoria možnosť pre spolubojovníkov na vpád do radov protivníka. No našli tak len rýchlu smrť.

Keďže severania mali dlhé sekery, tak nimi sekali zhora do vysokých štítov Filipovej pechoty. Snažili sa ich buď rozštiepiť, alebo strhnúť a tak ich odkryť. Podarilo sa im to. Jeden strhol a druhý bodol alebo sekol. Takto sa na viacerých miestach vytvorili prietrže v hradbe. Tá sa pomaly rozpadla a začal sa boj muža proti mužovi. Bolo to neľútostné a krvavé. Brutalita v tých časoch a bojoch bola nutná, závisel od nej život. Filip bol v jednom z prvých radov a akonáhle sa mu naskytol priestor zaútočiť, tak bol tam. Udieral, bodal, sekal, odrážal údery, ťal v beštiálnom opojení boja na život a na smrť. V ten deň vzal dosť životov. Bojoval ako za starších čias, keď potlačil Francúzov, ale to mal o dvadsať rokov menej. Teraz ho už bolelo celé telo, svaly mu horeli od vyťaženia, od prepínania, od odrazených úderov. Už nestačil s dychom, tak si hovoril, že už musí ustúpiť a vydýchať sa. V tom zlomku nepozornosti schytal ranu do hlavy, vzápätí mu jeden z najväčších severanov takmer odťal ruku svojím obrovským mečom po tom, ako sa meč skĺzol po okraji štítu. Keď už úder nevládal odraziť po rane do prilby a pod váhou toho brutálneho úderu, len padol na zem. Fitz Walter, ktorý bojoval po jeho boku, keď to zbadal, hneď odkryl svoju obranu a skočil do obra. Celý meč mu vnoril do nahého boku až vyšiel skrz. Ten vyvalil oči, akoby nechápal čo sa stalo, v amoku ho schmatol, vytiahol dýku spoza opaska a prerazil ňou Williamovi hrdlo pod prilbou aj napriek tomu, že mal William krúžkovú kuklu. Ten úder bol taký brutálny, akoby doň vložil celý svoj život, ktorý z neho unikal.

Po páde oboch bojovníkov zaznel signál na ústup z oboch strán. Bola to nesmierne krvavá bitka, akej už dávno nebolo na pôde kráľovstva, už tobôž nie s takými stratami. Padol kráľ a padol jeho najlepší rytier. Keď priniesli kráľovo telo do tábora, ujal sa ho liečiteľ, stiahli mu prilbicu, krúžkovú a prešívanú kuklu a našli tam obrovskú hrču, z ktorej stále tiekla krv. Bolo jasné, že kráľ ešte žije, že srdce mu pumpuje krv. Rýchlo ho odstrojili a prezreli telo. Okrem množstva podliatin našli veľkú ranu na ruke. Tú mu hneď spevnili dlahou potom, čo sa liečiteľ presvedčil, že je v správnej pozícii.

Zo stanu vybehol pomocník a zakričal „Kráľ žije“.

Hneď sa porazenecká nálada zmenila na víťaznú a začali prevolávať na slávu ich neohrozeného kráľa. Po boji sa posilnili jedlom, vodou a vínom. Zrátali straty a zistili, že prišli o približne stopäťdesiat vojakov. Odhadovali, že severanov padlo okolo štyristo. Rozostavili posilnené stráže, ak by sa náhodou pod rúškom tmy odhodlali Vikingovia na útok. Na stráži ostali odpočinuté jednotky lukostrelcov a zvedov.

Severania pozbierali svojich mŕtvych.  Dali ich na kopu, kým na druhý deň nevyrúbu stromy a nepostavia hranice, kde ich podľa tradície spália.

Noc bola pre Filipa veľmi ťažká. Ešte nikdy nebol v takejto situácii. Zranený už bol v boji nie raz, ale toto bolo niečo iné. V noci mal horúčku, blúznil a vracal z otrasu mozgu po rane do hlavy. Nemohol sa ani pretáčať na posteli kvôli zlomenej ruke. Celú noc sa pri ňom striedali ošetrovatelia a pomáhali mu. Nadránom teplota ustúpila, ale bolesť hlavy nie. Potreboval niečo zjesť. Aby to nevyvrátil, priniesli mu vývar zo sliepky a riedené víno s medom na doplnenie krvi a potlačenie bolesti.

„Zavolajte fitz Waltera.“ Prikázal Filip a pokúšal sa posadiť na posteli.

„Pán fitz Walter padol v boji, pane, ako veľký hrdina, keď vám zachránil život pred tým obrom, ktorý vám takmer odťal ruku. Skrz naskrz ho prebodol mečom, no ten si ho pritiahol a hrdlo mu prerazil dýkou.“ Liečiteľ, ktorý ho práve prišiel pozrieť, mu vyrozprával časť boja, ktorú si už Filip nepamätal.

„Sláva jeho pamiatke, ak sa mi narodí syn, bude niesť meno po ňom, nech na neho nik nezabudne.“

„Pane.“ Do stanu vošiel veliteľ John fitz Roy. „Dopočul som sa, že ste sa prebrali a tak som sa prišiel opýtať, ako ďalej. Väčšina chce opustiť bojové pole, aj keď sme včera vyhrali. Vy ste takmer prišli o život. Berú to ako zlé znamenie a chcú odísť.“

„V žiadnom prípade. Musíte ich zatlačiť raz a navždy, nech si zapamätajú, že tu nie sú vítaní. Pochovajte mŕtvych, naberte síl. Keď ukončia svoje pohrebné obrady aj severania, tak zaútočíme opäť.“

„Pane.“ John sa uklonil, otočil a odišiel vydať tieto rozkazy.

Po dvoch dňoch strávených pochovávaním mŕtvych, oddychom a posilňovaním sa bola Filipova armáda pripravená udrieť opäť.

Filipovi už ustúpila bolesť hlavy, ale v ruke mu stále šklbalo a bolela ho. Okolie rany mal až čierne. Podliatina bola obrovská, čo svedčilo o väčšom poškodení svalstva aj o zlomenine, ale bol rád, že ruku stále má. Zavolal panoša nech mu pomôže sa obliecť do zbroje.

„Pane, ale...“

Kráľ ho umlčal zdvihnutím ruky. „Povedal som, obleč ma a pripni mi meč. Štít neudržím, ale meč áno.“

Mladý panoš Ralf mu navliekol kabátec a krúžkovú zbroj. Pod tou váhou sa Filipovi podlomili kolená, ešte nemal v sebe toľko síl, ako si myslel. Aj otras mozgu robil svoje, ale zaprel sa a zvládol to. Ralf mu pripol meč, prehodil cez ramená plášť a nasadil helmu.

Filip vyšiel zo stanu podopierajúc sa o Ralfa. Postavil sa pred armádu, ktorá zajasala nad tým, čo kráľ dokázal prekonať, aby sa navliekol do zbroje. Aj keď vedeli, že kráľ sa boja nezúčastní, ale takto im dal najavo svoju účasť a podporu. Vlial im do žíl novú energiu a odhodlanie.

„Dnes je deň, kedy pomstíme našich padlých priateľov a spolubojovníkov, dnes je deň, keď vyženieme opäť raz barbarov preč, bojujte odvážne, buďte silní a neustupujte. Priveďte mi ich vodcu, ak ešte nepadol a zajmite každého, kto sa vzdá.

„Kráľovstvo božie je v Tebe, je všade okolo Teba, nie v chrámoch z dreva a kameňa, rozštiep drevo budem tam, zodvihni kameň nájdeš ma“.

Dal povel na útok. Zazneli rohy, jednotky sa sformovali za líniou lukostrelcov. Kaď začuli severania rohy, vyskočili. „Do zbrane.“ Zreval Ragnar na svojich, ešte stále opitých nájazdníkov. „Berte sekery, meče, štíty, naši bratia nás už čakajú vo Valhalle a tentoraz nebudeme čakať, kým nás pobijú šípmi. Skonsolidovali sa.  Ragnar vydal povel vpred a Vikingovia sa poklusom vydali do náručia smrti.

Filip vydal rozkaz lukostrelcom mieriť na kraje útočiacich barbarov, aby ich stlačili k sebe, a potom mohli v druhom kole strieľať na prehustenejší stred, kde by bol zásah – minimálne zranenie, ak nie smrť – takmer istý. Dvesto lukostrelcov natiahlo tetivy na svojich lukoch a vypustilo prvú sériu šípov, ktoré sa vzniesli do oblakov. Po chvíľke spŕška dopadla na útočiacich severanov. K zemi ich padlo desať mŕtvych. Ostatní, ktorých to len poranilo, v návale adrenalínu len zlomili alebo vytiahli šíp z tela a pokračovali v útoku. Rozbehli sa v plnej rýchlosti na kráľovské vojsko. Lukostrelci vyslali ďalší oblak šípov tentokrát zamierený na stred. Padlo ďalších už nie až tak dobre krytých útočníkov – bolo ich asi štyridsať.

Pechota sa pohla oproti útočníkom a vytvorila štítový múr. S čím však Ragnar nerátal, bola jazda. Počas dní, keď sa nebojovalo, zahrabali jamy s kolmi. Zavčas rána  polovica jazdy prešla do pozícií za nepriateľa. Druhá časť ostala pri pešiakoch. Vyvalila sa z boku na rozbehnutých Vikingov, ktorým sa až dych zastavil, keď zacítili otrasy pôdy pod kopytami koní. Ani si nevšimli, že sa za nimi ženie druhá časť jazdeckých jednotiek, a tak sa rozbehli proti jazde zboku, dúfajúc, že svojimi dlhými sekerami narobia väčšiu škodu. Sily severanov sa rozdelili. Vtom do ich radov napálili v plnej sile jazdci vedení z tyla nepriateľa, a spôsobili im v radoch neskutočný priesek. Zrazu bolo z dvesto útočiacich Vikingov už len asi sedemdesiat, po tom čo ich pokropili šípmi. Vpád jazdy do tyla útočníkov bol akoby im zlomili väz. Potom dopadol útok jazdy zboku a rozprášil tých možno štyridsiatich útočníkov do posledného. Jazdcov padlo spolu asi len desať a z toho len dvaja boli mŕtvi.

Ragnar viedol aj tak stále útok proti štítovej hradbe ako pravý Vikingský hrdina. Vrazili do štítovej hradby a tá ich okamžite obkľúčila. Bolo ich už len asi tridsať, no nevzdávali sa. Počet stále klesal, kým už neostali len piati najzdatnejší spolu s Ragnarom padajúcim od vyčerpania. Zložili zbrane a nechali sa zajať. Bolo to pre nich potupné, ale zároveň hrdinské. Odolávali dlho a nevzdávali sa, no presila bola neporaziteľná.

Zajatých severanov priviedli pred Filipa. Ten prikázal služobníctvu, aby ich obslúžili a správali sa k nim ako k hosťom a nie ako k väzňom – ako k hrdinom a nie ako k zlodejom. Niektorým sa to nepáčilo, vystúpili proti tomu, no Filip bol neoblomný a povedal, „Odpusť a bude Ti odpustené.“

„Teraz sú to moji hostia a ja rozhodnem o tom, čo s nimi bude. Môžeme sa od nich veľa naučiť, veľa dozvedieť, tak ako oni od nás. Nemusíme byť navždy len nepriatelia. Teraz dostali lekciu, z ktorej sa ich krajina dlhší čas nespamätá, aby nahradila straty toľkých bojovníkov. Potom sa sami rozhodnú, či sa vrátia domov a povedia o tom, kto tu žije, ako vládne a vyrozprávajú príbeh tejto krvavej bitky, alebo ostanú tu a zžijú sa s nami.“

Apríl 1148

Počas cesty domov z ťaženia proti Vikingom trávil Filip veľa času s Ragnarom, či to už bolo pri jedle, alebo počas jazdy na koňoch. Prvé dni medzi sebou ani neprehovorili. Veď ani nevedeli ako, keďže neovládali jazyk toho druhého, ale Filip sa aj tak snažil o konverzáciu, alebo učenie, kedy to bolo možné. Vzal do ruky predmet, ukázal ho a pomenoval, ale na severanoch nebolo vidieť záujem. Ragnar bol vnímavý a všetko sa snažil zapamätať si, počúval jazyk a snažil sa porozumieť. Intelektom prevyšoval svojich bojovníkov a aj preto bol Ragnar ich vodcom.

Ráno v štvrtý deň cesty, keď sa pridal k Filipovi na koni, oslovil ho on sám. „Borg, ja Ragnar Borg.“

Filip sa na neho prekvapene, ale s hraným nezáujmom pozrel a predstavil sa ešte raz. „Som Filip, kráľ tejto zeme, do ktorej si vpadol so svojimi barbarmi.“

A takto sa rozhovor skončil. Nevedeli, ako na to. Po ceste to bolo rovnako komplikované, ale Filipa potešilo, že už aj Ragnar Borg prejavil záujem. Horel nedočkavosťou po nových poznatkoch.

Večer, keď sa utáborili, Filip si posadil Borga vedľa seba a začal ho učiť bežné slová a naopak Borg učil Filipa. Oboch to bavilo a smiali sa spolu, aj keď nezabúdali na hrôzy predošlých dní. V očiach Ragnara to bola dobrá smrť - smrť bojovníka. Ale aj tak bol ostražitý, tak ako aj Filip. Obaja boli právom vodcami svojich národov.

Na druhý deň už prekročili hranice grófstva Northampton a ako šli vidiekom, tak sa zvesť o ich prítomnosti niesla ako vlna prílivu, až k hradbám ich panstva. Tam už Filipa a jeho oddiely túžobne očakávali nielen kráľovná Hawice s dcérami, ale tak isto celé panstvo, služobníctvo a vlastne celý národ jasal nad úspechom ich kráľa. Kadiaľ prechádzali, každou osadou, vidieckym sídlom, grófstvom každý prevolával na slávu Pána a na slávu Kráľa - ospevovali hrdinov.

Kráľovná Hawice dala vystrojiť obrovskú hostinu. Na dvore sa varili vo veľkých kotloch polievky a mäso, na veľkých ražňoch sa piekli nad ohňom mladé býčky, prasatá a barany, na malých ražňoch sa opekali prepelice, bažanty, kurčatá a morky. Naozaj hostina hodna hrdinských bojovníkov.

Kolóna sa zastavila pred hradbami, kde už boli pripravené stoly, ktoré sa takmer prelamovali pod váhou polievok, mäsa, chleba, syra a vína. Všade zneli tóny rezkej hudby. Vojaci rozložili tábor a pustili sa do hodovania a zábavy. Filip sa uistil, že je všetko ako má byť, vybral sa aj so svojimi „hosťami“ cez veľkú vstupnú bránu na dvor hradu. Tam už na neho čakala jeho krásna žena oťažená nádherne sa dvíhajúcim bruškom. Odkedy ju nevidel, pribrala ďalších desať kíl, ale miloval na nej každý gram, ktorý ju takto krášlil. Boli tam aj všetky dcéry, ktoré sa mu najprv zdvorilo uklonili ako pred kráľom, a potom mu vpadli do náručia. Dovtedy nik nevedel, že je Filip ranený. Až keď sa mu hodila okolo krku deväťročná Hawice, od bolesti až vykríkol.

Hawice sa tak zľakla, až sa rozplakala a ušla za kráľovnou. Tá ju upokojovala. Staršie dcéry sa so záujmom začali vypytovať, čo sa stalo, ale Filip ich odbil, že niekedy inokedy. Od bolesti nevedel poriadne ani dýchať, tak mu hneď zavolali liečiteľa, nech sa pozrie na ranu, ktorá ho takto mučila.

„Vítam Ťa doma, kráľ môj.“ Pristúpila k nemu kráľovná, pozdravila ho a odprevádzala ho do hradu. Filip jej začal ozrejmovať, čo sa stalo, ako došlo k poraneniam a všetky podrobnosti tak, ako si ich pamätal.

Vtom sa Hawice opýtala. „Kde je William fitz Walter?“

„Padol.“ Filip sklopil zrak a kútiky úst sa mu stočili nadol. Bol to veľký boj a on mi zachránil život. Ten obrovský Viking by ma bol zabil, nebyť toho, že ho prebodol mečom. No on bol silný ako býk. S mečom v tele ho schmatol, pritiahol si ho, vytiahol dýku a prerazil mu ňou pod helmou krúžkovú kuklu a hrdlo skrz naskrz. Tak padli obaja vedľa mňa. Toto viem už len z rozprávania. Ja som bol už v bezvedomí od bolesti, ktorú mi spôsobil ten obor, ktorý mi takmer odťal ruku.“

Hawice len s nemým úžasom počúvala a s rukou pritlačenou na ústach vzlykala. „Bol to výborný človek a verný radca, chudák Eleanor a deti, čo bude teraz s nimi?“

„Jej ostanú tituly aj panstvo, najstarší syn bude právoplatný dedič a časom ju vydáme, ak sama bude chcieť, a ak bude niekto taký, kto by dokázal zastúpiť Williamovo miesto. Prisahal som, že ak sa nám narodí syn, tak bude nosiť jeho meno, dúfam, že Ti to nebude vadiť moja drahá.“

„Nie pravdaže nie, ak to bude syn, určite bude hrdý na to, že nosí meno po takom človeku a takom hrdinovi akým bol William fitz Walter.“

Hawice prikázala komornej, aby pripravila horúci kúpeľ s voňavými ružovými olejmi a mydlom. Sama začala odstrojovať Filipa, kým príde liečiteľ pozrieť to jeho zranenie - či sa mu neposunula kosť, alebo nenastali iné komplikácie.

Po príchode liečiteľa sa Filip usadil na posteľ a Hawice mu pomohla vyzliecť košeľu. Liečiteľ mu skontroloval dlahu, videl, že je nepohnutá a v poriadku, ale aj tak pre istotu ju rozobral a skontroloval ranu, ako sa hojí. Keď kráľovná zbadala to, čo mu zanechal ako pamiatku na seba severský obor, až zatajila dych. „Mal si veľké šťastie.“ Vtom jej prišlo nevoľno, ucítila, ako jej po stehnách steká plodová voda. Prišlo to tak náhle a nečakane, že nevedeli, čo skôr spraviť. Našťastie tam bol liečiteľ a okamžite dal zavolať babicu z osady. „Je najlepšia široko-ďaleko.“ Povedal starec potom, čo Filip namietal a chcel, aby sa o pôrod postaral liečiteľ. Uložili kráľovnú do postele a nechali ju v opatere slúžok, ktoré už vedeli, čo majú robiť, keďže už všetky samé odrodili deti a tiež pomáhali pri nejednom pôrode.

Filip s liečiteľom sa presunuli do druhej miestnosti, kde sa mu postaral o zranenú ruku. Natrel mu ranu zmesou medu a šťavy z cibule, aby sa rana čo najskôr zacelila a opuch ustúpil. Založil mu opäť dlahu a spevnil pláteným ovinovadlom tak, aby sa mu ruka prekrvovala. Pomohol Filipovi obliecť sa a odprevadil ho do trónnej sály. Potom sa pobral ku kráľovnej, kým nepríde babica.

Kráľ dal vyprázdniť sálu, nech má kráľovná pokoj, kým sa to neskočí. Poslal všetkých preč, lebo sám bol nervózny z bezmocnosti, ktorú pociťoval. Nechcel počúvať opilecké reči, aj keď bolo čo sláviť a vyzerá to tak, že teraz bude dvojnásobne. Teraz však potreboval pokoj a byť sám.

Keď sa dav dozvedel, čo sa deje, začali všetci prevolávať na slávu Filipovi a Hawice a zábava gradovala. Jednotky, ktoré sa už zberali na odchod do svojich panstiev, sa rozhodli zostať a spoločne osláviť príchod ďalšieho kráľovského potomka.

Medzičasom, kým prišla babica, liečiteľ otvoril okná dokorán, aby dnu vpustil čerstvý vzduch, nech sa rodičke lepšie dýcha. Nech má sily na pôrod a nech dnu vstúpia slnečné lúče a vnesú do miestnosti pozitívnu energiu. Ženy pripravili teplú vodu, čisté plátna, utierky, priniesli riedené víno s medom, aby sa Hawice posilnila a otupila trochu bolesť.

Pôrod trval po celý zvyšok dňa a nový potomok kráľa Filipa prišiel na svet až nadránom. Komorná, ktorá asistovala pri pôrode, prišla za Filipom, ktorý netrpezlivo chodil po sále hore–dolu ako lev v klietke. Pozrel sa na ňu.

„Pane, máte syna.“

Filip vybehol hore do kráľovninej izby a so slzami v očiach padol na kolená vedľa postele k Hawice, chytil ju za ruku a pobozkal ju. Dieťa držala uložené na druhej ruke a v očiach sa jej zračila ohromná vyčerpanosť. Filip sa postavil a pobozkal ju na spotené čelo a na pery a ďakoval jej za to, že mu dala mužského potomka. Naklonil sa viac nad nich, aby nazrel do zavinovačky a zbadal konečne toho malého obra a nositeľa šťastia. Odtiahol kus látky, čo mu spadala do čela, aby si ho prezrel. Uvidel krásnu bacuľatú tváričku a v nej akoby zasadené dva tyrkysové opály žiarili očká tak veľmi nápadne pripomínajúce jeho matku. Dojatím Filip ani nedýchal, vzal si malého do náručia. „To je môj syn, William, to meno bude znieť krajinou ako jarný vánok.“

Videl už niekoľko novorodencov, ale väčšinou to boli pokrčené batôžteky. William bol už od narodenia krásny a to v kráľovi vzbudzovalo ešte väčší pocit hrdosti.

Babicu vyplatil zlatom a komorným prikázal, aby jej nabalili jedla koľko unesie. Zavolal poslov a rozposlal správu do všetkých panstiev, ktorých zástupcovia sa nezúčastnili bojov a neboli práve prítomní na hrade v Northamptone.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972451-6-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Venovanie

Poďakovanie

Apríl 1148

Tiráž