Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Barbara Hannay: Utajená léta

Vydání první

Copyright © Barbara Hannay 2015

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2056. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Secret Years, vydal Michael Joseph,

an imprint of Penguin Books, Austrálie v roce 2015

Český překlad © 2016 Ivana Čejková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2016 Karri Klawiter

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0497-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0498-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Barbara Hannay

Utajená léta

Pro všechny mé výjimečné přátele,

díky za moudré názory,

neutuchající dobrou náladu a podporu.

PROLOG

SEVERNÍ QUEENSLAND, 1963

V horkém a dusném letním odpoledni, kdy i vrány mlčely a jindy vrzající starý větrný mlýn nehybně stál v hrobovém tichu, dorazila ta Angličanka na Kalkadoon.

Rosie visela hlavou dolů z větve ve stínu lahvového stromu, ale byl to Dougie, visící vedle ní, který jako první zahlédl oblak prachu na obzoru.

„Někdo sem jede,“ poznamenal s nezájmem.

Oba věděli, že cizinci, kteří se odváží vydat až sem do takové pustiny, jedou za Rosiiným otcem, šéfem Kalkadoonu.

Visíce hlavami dolů a s koleny pevně zaháknutými za větev stromu obě děti vykukovaly skrz listoví a v horkém tetelícím se vzduchu nad vyprahlým výběhem zvědavě pozorovaly rostoucí oblak prachu.

„Zajímalo by mě, kdo to je,“ dumala Rosie, ačkoliv věděla, že to musí být jeden ze sousedů nebo někdo, kdo veze zásoby z Cloncurry.

Ospalý odpolední klid narušil pronikavý Shirleenin hlas. „Rosieee!“ zakřičela z farmy. „Pojď sem, rychle!“

„Radši jdi,“ utrousil Dougie.

Rosie našpulila rty. Proč by měla chodit? Cizinci sem nejezdili za ní.

„Tak pojď už. Pospěš si,“ zavolala znovu Shirleen. „Máš tu návštěvu a tvůj táta ze mě stáhne kůži zaživa, jestli nebudeš připravená.“

Rosie by se ani nepohnula, kdyby nezaslechla bubnování koňských kopyt po udusané suché půdě. Věděla, že otec se vrací zpátky na farmu. Pravděpodobně taky zahlédl ten prašný oblak v dálce. Asi to bude nějaká důležitá návštěva.

„Nenuť mě, děvče, abych tě sem musela dotáhnout násilím.“

Rosie se neochotně zavrtěla, chytila se rukama větve a otočila se. Trvalo jí věky, než se to naučila tak ladně, jako to uměl Dougie, ale teď si připadala jako malá akrobatka. Pustila se a bosýma nohama dopadla do prachu pod stromem.

Dougie stále visel na větvi jako netopýr, v opáleném obličeji mu svítily bílé zuby, když se na ni křenil. Přestože Shirleen byla jeho matka, ne Rosiina, kvůli nějakému cizinci se seskakovat dolů neobtěžoval. Rosie moc dobře věděla, že poslušnost není jeho předností.

„Tak zatím,“ řekl s účastí.

Rosie pokrčila rameny. „Zatím.“

Shirleen na ni čekala na schodech do domu a chytila ji za ruku. „Tak honem.“ Tón jejího hlasu byl naléhavý, ale ne nevlídný. „Dneska žádné courání.“

Rosiin otec se blížil k domu.

„Kdo přijde?“ chtěla vědět Rosie.

Shirleen ji netrpělivě postrkovala dovnitř a cestou jí přetahovala tričko přes hlavu. „Neotravuj se zbytečnými otázkami. Koukni se převléknout.“ Rychle stahovala Rosie šortky. „Měla jsem tě zavolat dřív. No tak, rychle, svlíkni to. Musím ti najít nějaké boty.“

„Ale mám špinavý nohy.“

„Smůla, nemáme čas, aby sis je umyla.“ Shirleen už klečela vedle Rosie a na zaprášené nohy jí natahovala čisté bílé ponožky. Pak odkudsi vytáhla Rosiiny polobotky z černé lakované kůže, které nosila jen ve výjimečných případech. Byly zánovní, ale když jí Shirleen zapnula přezky, Rosie cítila, jak jsou jí těsné.

Shirleen rychle vstala a sáhla po Rosiiných nejlepších šatech přehozených přes opěradlo kuchyňské židle.

„Ty si na sebe nemůžu vzít!“ vykřikla holčička. „Ani jsem se nevykoupala.“

Šaty jí otec objednal v obchodě v Townsvillu. Byly ze světle citronového voálu, kolem výstřihu ozdobené něžnými kvítky sedmikrásek a s bohatě nabíranou sukní, kterou držela naškrobená spodnička. Naposledy je měla na sobě o Vánocích.

Aniž by Shirleen cokoliv poznamenala, natáhla jí šaty přes hlavu. Látka se jí okamžitě přilepila na zpocenou kůži a škrábala ji.

„Stůj klidně a nešij sebou. Musím ti narovnat mašli a vykartáčovat ti vlasy.“

Rosie sebou trhla. „Neměla bych si je nejdřív umýt?“ Rosie měla dlouhé a kudrnaté vlasy, které se za sucha jen velmi těžko rozčesávaly. Nesnášela to.

„Říkala jsem ti, že nemáme čas.“

„Au,“ zakvílela Rosie, když Shirleen zabořila kartáč do hustých zacuchaných vlasů a nemilosrdně se je snažila rozčesat.

„Promiň, miláčku,“ řekla Shirleen soucitně, ale pokračovala dál.

Rosie užuž znovu vyjekla, když venku zaslechla otcův hlas.

„Shirleen,“ zavolal. „Ta zatracená ženská tu bude už za chvilku. Kde je Rosie?“

„Tady nahoře, šéfe. Už jsme skoro hotové.“

„Kdo sem jede?“ zeptala se znovu Rosie. Pak uslyšela otcovy boty na schodech. „Co je to za ženskou?“

„Někdo z Anglie,“ zamumlala Shirleen mezi tahy kartáče.

Z Anglie? To je přece země, kde žije královna, na druhém konci zeměkoule. Na Vánoce dostala Rosie z Anglie balík – krásnou pohádkovou knihu o Kryštůfku Robinovi a medvídkovi Pú, kterou jí otec četl už tolikrát, že znala téměř každé slovo zpaměti.

Nějaká paní z Anglie – Rosie si nemohla vzpomenout na její jméno – jí k tomu ještě poslala puzzle s obrázkem dívky a chlapce jedoucích na koních. Bylo to poprvé, co Rosie něco takového skládala, takže jí Shirleen ochotně pomáhala najít jednotlivé dílky, které do sebe zapadaly. Ale teď už ten obrázek uměla složit i sama. Často sedávala u kuchyňského stolu nad rozloženými dílky a nikdy ji nepřestalo udivovat, jak se před ní postupně objevuje obrázek růžolícího páru sedícího na krásných koních s lesklou srstí. Shirleen jí tehdy řekla, že je to princ Charles a princezna Anne.

Ale Rosie na obrázku nejvíce fascinovala tráva, na níž koně stáli. Byla tak svěží a zelená, ne jako tady na Kalkadoonu, vyprahlá a bledá jako sušenky. Ta na obrázku vypadala na dotyk příjemně jako samet ve šperkovnici, která patřívala Rosiině matce.

Tuhle filigránovou krabičku Rosie milovala. Byla to jediná věc, která jí po mamince zůstala, a tak ji opatrovala jako oko v hlavě.

Předení motoru signalizovalo, že přijíždějící návštěvník již není daleko. Na Rosie dopadl stín, když otec vstoupil do kuchyně a zastavil se ve dveřích. Bez jediného slova pověsil klobouk s širokou krempou na háček u dveří, přísným pohledem sjel Rosie od hlavy k patě a stroze přikývl, schvaluje její vzhled. Pak zamířil rovnou k umyvadlu, aby si umyl ruce a obličej.

Trhnutím hlavy odhodil vlhké tmavé vlasy z čela a přešel místnost k Rosie. Byl vysoký a velký, takže když vešel dovnitř, místnost jako by se zmenšila. Ale Rosie se hned cítila bezpečněji.

Shirleen zkontrolovala dušené hovězí bublající v hrnci na sporáku. „Můžu už jít, šéfe?“ Podívala se na něj tmavýma rozšířenýma očima, jako by si dělala starosti.

Rosiin otec přikývl. „Můžeš, díky.“

Rosie náhlému napětí, které v místnosti panovalo, nerozuměla. Teď, když zůstala s otcem sama, ho vnímala ještě silněji, jako by místnost naplnil kouř z připáleného jídla. Rachot motoru auta byl už velmi blízko. Otec ji chytil za ruku.

Milovala, když se jí jeho mozolnaté prsty omotaly kolem drobné dlaně. Chtěla se ho zeptat na přijíždějícího hosta, ale přísný výraz v jeho pohledné tváři ji umlčel.

„Neboj se,“ zamumlal a stiskl jí prsty. „To zvládnem. Všechno bude v pořádku.“

Zmatená Rosie stála zcela nehybně vedle něj a snažila se nevšímat si, jak se jí šaty lepí na zpocené tělo. Otevřenými dveřmi sledovala auto přivážející hosta z daleké Anglie, které teď zastavilo na prašné cestě před domem.

Stisk otcovy ruky byl tak silný, až ji to bolelo. Všimla si přísného profilu řidiče, pak se její oči přesunuly na dvě ženy sedící na zadním sedadle. Muž vystoupil, aby jim otevřel dveře.

Cítila, jak je otec napjatý, a zatajila dech, když jedna z žen vystoupila. Měla na sobě černý klobouk… tedy spíš klobouček, který jí vůbec nechránil tvář před sluncem, takže jí tady na Kalkadoonu byl k ničemu. Rosie připomínal spíš obrácený květináč, i když musela uznat, že je elegantní. Stejně tak jako sáčko a sukně, které měla ta dáma na sobě. Růžový přiléhavý kostýmek s černým lemem a černými knoflíky byl ve srovnání s vybledlými volnými bavlněnými šaty, co nosila Shirleen, jako nebe a dudy.

Návštěvnice stála strnule, bez jakéhokoliv náznaku úsměvu na namalovaných rtech. Tmavé sluneční brýle ani zdaleka nezakrývaly bledou pokožku obličeje. Na rukou měla natažené tenké černé rukavičky až k loktům a na nohou boty s velmi vysokými podpatky. Rosie nikdy v životě takovou dámu neviděla.

„To je v pořádku, Rosie,“ uklidňoval ji otec tichým hlasem, jakým ho slýchávala mluvit na vystrašené koně. Přestože se navenek snažil vypadat klidně a vyrovnaně, Rosie vytušila, že je nervózní. Sledoval Angličanku s kamennou tváří a svíral Rosiinu ručku tak pevně, až málem vykřikla.

„Všechno se vyřeší,“ zašeptal. „Nikam nepůjdeš. Nedostane tě, nedovolím jí to. Zůstaneš tady se mnou… v bezpečí.“

1

Letadlo se naklonilo k pravému křídlu a z okénka se nabídl výhled na Magnetický ostrov, tmavě zelený a kopcovitý, jakoby se vznášející na klidné a stříbřité hladině moře. Lucy pocítila známou svíravou bolest, když zahlédla Townsville a jeho nezaměnitelný poznávací bod – skalnatý kopec Castle Hill –, na jehož úbočí se pomalu škrábaly vilky výš a výš.

Domov. Ve sluncem vybělených ulicích zářily jasně červené a zelené sapany, ohlašující příchod léta a Vánoc.

A přesto byl tentokrát návrat domů jiný.

Za prvé, Lucy věděla, že se do Afghánistánu už nevrátí. Stále se ještě nevyrovnala s faktem, že její mise je doopravdy u konce a že teď už ji čeká jen monotónní práce u starého psacího stolu v Townsvillu.

A za druhé – což ovšem bylo mnohem horší – její milovaný dědeček byl vážně nemocný. Dědovi Harrymu, jak mu říkala od chvíle, kdy se naučila mluvit, i když v dospělosti to zkrátila jen na Harryho, nedávno diagnostikovali selhávání ledvin. Bylo mu už přes devadesát, takže na transplantaci byl příliš starý. Po několika týdnech strávených v nemocnici ho poslali domů, do malého domku napůl schovaného za letitými keři plumérií v townsvillské čtvrti Railway Estate, kde se o něj staraly sestry z charitativní organizace Blue Care.

Lucy mrzelo, že matka nevzala Harryho k nim domů na Mango Avenue, ačkoli věděla, že mezi matkou a dědečkem odjakživa panuje určité napětí, které nikdy pořádně nepochopila. Musela však připustit, že Harry nezávislost miloval.

Uvažovala, kolik času mu zbývá, a vzpomínka na něj jí ve chvíli, kdy se letadlo dotklo přistávací plochy a pomalu mířilo k terminálu, vehnala slzy do očí. Ne, teď není čas na sentimentalitu. Ne, když vedle ní cvakají přezky bezpečnostních pásů a kolegové-vojáci se šťastnými úsměvy v obličejích vyskakují ze sedadel. V kabině letadla panovalo vzrušení, protože jen pár metrů odsud, uvnitř terminálu, na ně čekají blízcí a příbuzní, aby je uvítali.

Lucy se konečně šťastně vrátila domů a může se provdat za Sama.

Na prstě se jí zablýskl malý diamant, a když si ze schránky nad hlavou brala vojenský klobouk s širokou ohnutou krempou a malý batoh, myšlenky se jí stočily na Sama. Vedle ní sedící Kaz, její nejlepší přítelkyně, si zrovna četla zprávu v telefonu, na rtech se jí objevil rozpačitý úsměv a tváře jí zčervenaly.

„Idiot,“ prohlásila Kaz a ušklíbla se. Lucy věděla, že ji lechtivá zpráva od snoubence pobavila.

„Budeš mít krásné Vánoce,“ řekla jí, když se netrpělivě protlačovaly úzkou uličkou letadla.

„Jo, já vím,“ střelila po ní pohledem Kaz a naoko se mračila. „Ale pořád ještě jsem ti neodpustila, že ses tak šikovně vyvlíkla z našeho výletu do Londýna.“

Obě dívky měly v plánu strávit Vánoce v Anglii, ale to bylo předtím, než ji Sam překvapil svou nečekanou otázkou.

Spěšně zkontrolovala telefon, doufajíc, že tam najde zprávu od Sama. Žádná tam nebyla, ale bylo hloupé, aby se cítila zklamaná. Věděla, že na ni čeká uvnitř terminálu. Představovala si ho uprostřed netrpělivě postávajícího davu. Nebyl sice příliš vysoký a urostlý, ale díky jiskřivě modrým očím, opálenému obličeji a světle hnědým, krátce zastřiženým vlasům byl nepřehlédnutelný. Jakmile ji spatří, tvář se mu rozzáří a usměje se tím svým zvláštním úsměvem, který patří jen jí. Viděla ho, jak se k ní rozeběhne, srazí jí klobouk na zem a vezme ji do náručí.

V salonku v příletové hale se tlačilo mnohem víc nedočkavých příbuzných než obvykle. Fotoaparáty novinářů cvakaly a jeden blesk střídal druhý. Všude se ozýval šťastný smích a vzrušení ze setkání bublalo ve vzduchu. Televizní kameraman zaostřil na mladý objímající se pár a hned poté na dvě malé děti řítící se ke svému otci. „Ahoj, tati! Tati! Podívej se, mami, tady je!“ vypískly obě najednou.

I bitvami ostřílenému seržantovi, jemuž na základně v Tarin Kowtu říkali Iceman, tedy Ledový muž, zvlhly oči a zaleskly se mu v nich slzy, když se s ním vítala žena s baculatým chlapečkem v náručí.

Lucy se snažila šťastně usmívat, zatímco pohledem propátrávala dav lidí. Sam tu někde musí být, říkala si. Buď trpělivá a za chvilku se s ním setkáš.

„Lucy, drahoušku!“

Obrátila se za známým hlasem. Překvapilo ji, že tu vidí matku. Kaštanové vlasy měla zvlněné a navlhlé, byla oblečená v bílých, poněkud přehnaně mladistvě vypadajících bavlněných šatech s páskem a volánkem kolem širokého výstřihu. Matka v nich vypadala baculatě, byla zarudlá v obličeji a trochu rozpačitá, když natáhla holé paže, aby se s dcerou uvítala.

„Mami, to je ale překvapení.“ Políbily se na tváře a objaly.

„Jsem tak ráda, že jsem to stihla.“ Byla zadýchaná a omluvně se na Lucy usmívala. „Znáš mě, všude chodím pozdě. Ale nějakým zázrakem při mně stáli všichni svatí a doběhla jsem sem akorát načas.“

„To je skvělé. Ráda tě vidím.“ Lucy to myslela vážně. Potěšilo ji, že obvykle roztržitá matka si nejen pamatovala datum a čas Lucyina příjezdu, ale navíc byla schopná se sem dostat. „Jak se máš?“

„Skvěle, Lucy.“ Rukou si ovívala obličej, až jí stříbrné náramky na zápěstí chrastily. „Až na ty zatracené návaly horka. A jak se máš ty?“

„Výborně. Co Harry?“

„Ach, zdá se, že se mu daří dobře.“

Lucy neuniklo, jak matka stiskla rty a výraz v obličeji jí ztvrdl. Neklamné znamení, že napětí mezi dcerou a otcem nepolevilo. Sakra, copak ti dva se nemohou smířit ani teď, když je chudák Harry na smrtelné posteli?

Znovu se rozhlédla kolem sebe v naději, že v záplavě lidí zahlédne snoubence. „Neviděla jsi Sama?“

„Ne, neviděla,“ odpověděla matka. „Ale volal mi. Opravdu se ti strašně omlouvá, že tady teď nemůže být s tebou, lásko.“

On tu není? Lucy se sevřely vnitřnosti, jako když poprvé slaňovala z helikoptéry.

„Říkal, že má nějakou moc důležitou schůzku, kterou nemůže zrušit.“

„Cože?“ Lucy se snažila potlačit zklamání. Jistě, je možné, že má Sam něco důležitého, protože jeho práce v PR oddělení pro armádu mu zabírala spoustu času. Doprovázel hlavouny, psal projevy generálům a dalším armádním důstojníkům, organizoval na základně dny otevřených dveří a zajišťoval návraty vojáků z misí. Tyto úkoly však byly jen třešinkou na dortu obvyklé rutinní práce, kterou bylo hlavně prosazování zájmů nebo hájení image armády v tisku.

Lucy byla ráda, že Sam má jinou práci než ona, která však úzce souvisela s tou její. Byla to ideální kombinace a chápala, že toho má Sam moc, ale i tak se těšila, že ji tu na letišti přivítá. Snila o jeho objetí, o jeho horkých rtech na svých… její šarmantní snoubenec vypadal v uniformě tak úžasně, že vůbec nepochybovala, že by mu okamžitě skočila do náruče.

„A neřekl ti, kdy bude mít čas?“

Matka se zamračila a provinile se na ni podívala. „Promiň, zlato. Ale neptala jsem se ho.“

Lucy potlačila rozladění a pokrčila rameny. „No, dobře.“ Znovu zkontrolovala telefon, jen aby se ujistila, že nepřehlédla žádnou zprávu. „Snad mi brzy zavolá.“

Kaz s Callumem už zmizeli a ostatní teď byli obklopeni šťastnými rodinkami. Lucy popadla výstroj a vyšla do oslepujícího tropického slunce. Všechno nacpala do malého zavazadlového prostoru matčina zářivě fialového hyundai. Jakmile opustily letiště, matka vyrazila do čtvrti Belgian Gardens, což bylo na druhou stranu, než Lucy čekala.

Než stihla něco říct, v kapse jí pípl telefon. Poskočilo jí srdce. Konečně zpráva od Sama.

Vitej doma! Mrzi me, ze jsem nestihl prijet. Uvidime se pozdeji? Dnes vecer?!!!

Byla ráda, že se konečně ozval, ale bůhvíproč ji Samova zpráva nepotěšila tak, jak by si přála. Byla to hloupost, ale nikdy si nebyla ohledně Sama jistá, dokud se s ním neviděla osobně. Dokud se mu nepodívala do očí, dokud si spolu nepovídali, nedotýkali se a nemilovali se. A věděla, že navzdory zázrakům, jako byl mail a internet, většina párů pracujících v armádě měla podobné pocity, pokud musely pracovat několik měsíců odloučeně. Zvyknout si znovu na domácí prostředí vyžadovalo vždy trochu času a trpělivosti.

Poslala mu odpověď.

Nemuzu se dockat, az te uvidim. Miluju te.

Koneckonců, to, že Sam nemohl přijet na letiště, bylo k něčemu dobré. Alespoň měla příležitost se dát trochu do pořádku, umýt si vlasy a hodit na sebe něco trochu víc ženského než vojenskou uniformu.

Lucy se na chvíli zamyslela, co si ze svého šatníku vybere, a když vzhlédla od telefonu, uvědomila si, že matka projela čtvrtěmi Belgian Gardens a North Ward a teď míří po ulici do města.

Nechápala, proč matka jede takovou oklikou, ale nekomentovala to, dokud se na křižovatce nezařadila do prostředního pruhu místo do odbočovacího.

„Neměla bys tady odbočit doprava?“ zeptala se mírným hlasem, protože nerada někomu mluvila do řízení.

Matka se na ni usmála. „Počkej a uvidíš.“

„Co tím myslíš?“

Matka se zahihňala, pokrčila rameny a pokračovala dál na most přes řeku Ross Creek směrem do jižního Townsvillu. Když zabočila do ulice Palmer, známé jako ulice s největším počtem restaurací, Lucy se zamračila. „Na oběd je trochu brzy, nemyslíš?“

„Vydrž,“ usmála se matka. „Už to není daleko.“

Lucy zalapala po dechu, když jí to došlo. „Tys tady koupila nový byt?“

Ale to už zabočily na parkoviště s vysokým plotem dokola. Brána se před nimi automaticky otevřela, když matka stiskla dálkové ovládání. Vjely dovnitř a zastavily před velkým betonovým bytovým domem. „Panebože, mami, proč jsi mi to neřekla?“

„Nastěhovala jsem se sem minulý týden a myslela jsem si, že to pro tebe bude hezké překvapení.“

Lucy zalapala po dechu a snažila se tuhle novou informaci vstřebat. „Znamená to, žes prodala byt na Mango Avenue?“

„Ano, zlato, ale počkej, až to tady uvidíš. Hned pochopíš, proč jsem si to tu zamilovala.“

Lucy najednou měla pocit, jako by něco ztratila. Věděla, že jako žena, která skončila s činnou službou v armádě a má před svatbou, by se stejně měla odpoutat od bytu, kde vyrůstala, ale sentimentu zabránit nedokázala.

Před očima se jí vynořil pokojíček s policemi od podlahy až ke stropu, s koberečky s dlouhým vlasem na poškrábané dřevěné podlaze a s výhledem do stínu větví obrovské albízie, o níž tvrdila, že je to dešťový strom.

A teď – jako by to všechno zlikvidovala ničivá exploze bomby.

Připadalo jí divné, že už nikdy znovu nevejde do svého pokoje.

Vojenský výcvik ji naštěstí naučil přizpůsobit se jakékoliv situaci… a navíc, stejně už za pár měsíců bude žít se Samem. Usmála se na matku, vytáhla z kufru objemný vak a zamířila za ní k výtahu. Nesdílela matčino vzrušení, ale přesto se stále usmívala, dokud je výtah nedovezl do osmého patra.

V jednu chvíli, když matka spěchala modře vykachlíkovanou chodbou a hledala ten správný klíč, ji napadlo, jestli tohle všechno pro ni nenarafičila se Samem jako překvapení. Možná, že na ni Sam čeká uvnitř bytu.

Když matka odemkla byt číslo šedesát sedm, obrátila se na ni a zářivě se usmála. „Tak pojď dál.“

Sam v bytě nebyl. No dobře, byl to jen takový nápad, pomyslela si Lucy. Byt byl opravdu ohromující. Leskl se novotou a bělostí, byl velmi prostorný, elegantní, pracovní desky v kuchyni byly ze světlé žuly, velká okna v obývacím pokoji byla opatřena posuvnými žaluziemi. Výhled byl úžasný – přímo na Ross Creek ústící do třpytivého moře.

„Páni!“ vydechla Lucy ohromeně, i když v uniformě a těžkých vysokých botách se uprostřed vší té nedotčené novoty cítila poněkud nepatřičně. Váhala, zda má odložit na zem zaprášený batoh, a ohlédla se, aby se ujistila, že na zářivých bílých dlaždicích nezanechala stopy a kousky zaschlého bahna. „Jak vidím, koupila jsi i úplně nový nábytek,“ neubránila se poznámce, když se rozhlédla kolem sebe a zahlédla světle zelenou pohovku a skleněný jídelní stůl s moderními vysokými bílými židlemi.

„Ten starý se sem nehodil.“

„Myslím… nechala sis vůbec něco z našeho starého domova?“

„Z nábytku nic, zlato. Všechno jsem to dala charitě nebo prodala na bleším trhu v Rising Sun.“ V obličeji se jí objevil ustaraný výraz. „Proč? Chtěla sis něco z toho nechat?“

Lucy pokrčila rameny. Trochu pozdě na to se teď ptát, matko.

„Zdravím vás, dámy,“ zaburácel mužský hlas a Lucy se otočila na neznámého muže, který vyšel z místnosti, již odhadla na ložnici. Svalnatý, brunátný muž s vyšisovanými prošedivělými vlasy měl na sobě modro-zelenou pruhovanou košili s krátkým rukávem a plátěné kalhoty. Vypadal uvolněně, bylo vidět, že se tu cítí jako doma. Přehnaně se usmíval, když natáhl pevnou pihovatou ruku na pozdrav.

Bože, mami, další už ne.

Lucy téměř nahlas zasténala. Na jeden návrat těch překvapení už bylo až moc. Sakra, kolikátý už je to chlap? Čtvrtý? Ne, musí to být už pátý muž, který se k mámě nastěhoval poté, co se rozvedla, když Lucy chodila do školky.

„Lucy, to je Keith Hayes,“ prohlásila matka nejistě a poplácala Keitha po paži.

„Ahoj. Jsem rád, že vás poznávám.“ Keith rázně potřásl Lucyinou rukou. „Ro mi toho o vás tolik vyprávěla –,“ rychle se podíval na pecky na Lucyině výložkách, „– kapitánko Hunterová,“ dodal a kývl na pozdrav.

„Ahoj, Keithe.“ Já o tobě neslyšela ani ň.

Kvůli mámě se Lucy snažila vykouzlit alespoň vlažný úsměv. Věděla, jak zoufale se matka snaží najít pevný a trvalý vztah. Ze vztahu s Lucyiným otcem jí zůstalo jen příjmení. A pak už následovala celá řada neúspěchů. Počátek každého nového vztahu byl skvělý. Lucy si vzpomněla, jak v prvním roce vždycky jezdívali na společné dovolené, na to, jak matka byla spokojená a šťastná. Jenže s postupujícím časem se pro ni každý přítel stal obrovským zklamáním. Pokud šlo o vztahy, zdálo se, že matka má talent na špatná rozhodnutí. Ale Lucy nedokázala přijít na to, v čem je chyba.

„Postavím vodu na kávu,“ řekla Ro a ruce se jí třásly nervozitou. „A koupila jsem pár koláčků od Woolies, ty, co máš tak ráda, Lucy. Dám je rozpéct do mikrovlnky. Můžeme si pak sednout na balkon, je tam skvělý výhled.“

„To zní skvěle. Kam si můžu dát věci?“

„Promiň, zlato. Tvůj pokoj je támhle.“

Lucy došla ke dveřím, na které matka ukázala, a vešla do bíle vymalovaného pokoje s béžovým huňatým kobercem, jednoduchými smetanovými vertikálními žaluziemi na oknech a šatní skříní se zrcadlovými posuvnými dveřmi. Široká manželská postel byla zakryta prošívaným přehozem v barvě šampaň.

Bylo to tak… vkusné, decentní, ale nemastné neslané. Zcela odlišné od pokoje, který měla ve starém domově na Mango Avenue, kde zářily korálové, modrozelené či žluté barvy… a na hony vzdálené od kontejnerového pokoje třikrát tři metry, který byl Lucyiným „soukromým“ prostorem v Tarin Kowtu.

Zahlédla svůj odraz v zrcadle – těžký zaprášený batoh přehozený přes rameno, dlouhé tmavé vlasy stažené z obličeje a sepnuté do ohonu, polní uniforma s maskovacím vzorem a pevné vysoké boty. Ještě před pár dny byl její svět jen šedá poušť a suchý vítr, rachot vrtulníků a pravidelné štěkání vzdálené střelby. A dnes – luxusní béžový koberec, zrcadlová stěna a výhled na akvamarínové moře.

Opatrně odložila batoh do rohu místnosti a odsunula dveře šatní skříně. Prostor byl naplněný papírovými krabicemi, které někdo popsal černým fixem: LUCYINY KNIHY, LUCYINA CD, LUCYINO ZIMNÍ OBLEČENÍ, LUCYINA FOTOALBA. Celý její život byl sbalený do krabic. Lucy zaplavil zvláštní smutek. Od jejího příletu do Townsvillu zatím nic nešlo, jak by si představovala.

Najednou si připadala unavená a vyčerpaná. Byla na misi půl roku – celých šest měsíců tvrdé, těžké práce šestnáct až osmnáct hodin denně a žádné volno. Toužila po jediném, sundat ty zatracené boty a uniformu, plácnout sebou na neposkvrněný smetanový přehoz a spát tak dlouho, dokud se tu neukáže Sam.

„Káva a koláčky jsou na stole,“ ozvala se matka ve dveřích pozorujíc Lucy s nejistým úsměvem. „Říkala jsem si, že nemá smysl ty krabice vybalovat, zlato. Stejně se budeš vdávat, takže –“

„Ne, ne, to je v pořádku. Máš pravdu. Za tu námahu to nestojí.“

Se Samem se dohodli, že bude rozumné stanovit datum svatby, až se Lucy vrátí z mise. Zatím spolu ještě nebydleli, ale to bude další krok. Není pochyb, že právě o tom chce Sam dnes večer diskutovat. „Jen se trochu opláchnu a hned za vámi přijdu,“ řekla.

„Máš tu vlastní koupelnu.“ Matka ukázala na druhé dveře.

„To je fajn, díky.“ Lucy užuž zavírala dveře skříně, když si všimla menší krabičky na polici, na níž bylo fixem napsané jediné slovo: TÁTA. Zamračila se. „Co je to, mami?“

„Tohle?“ Matka odmítavě mávla rukou. „To je jen pár věcí po tvém dědečkovi. Myslím, že z války.“

„Nějaké medaile?“

„Myslím. Medaile, fotky, pár dopisů. Dal mi to, když šel do nemocnice, abych mu to opatrovala. Měla jsem tolik starostí s tím stěhováním, že jsem si ještě nenašla čas vrátit mu to.“

„Můžu to udělat sama. Chci ho navštívit hned, jak budu moct. Myslíš, že bych mu měla nejprve zavolat?“

„Jistě, ale ne teď, Lucy. Tak si pospěš, ať nám ty koláčky nevychladnou.“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Prolog

1