Môj priateľ Ježiš (Ukážka)
Date: 2016-11-06 23:00:00+00:00
Description: Čo by ste urobili, keby sa u vás doma nečakane zjavil Ježiš? Nikolaj neváhal ani sekundu a ovalil ho ťažkým popolníkom, ale návštevník sa aj po takej silnej rane dokázal udržať na nohách. Prišiel mu totiž pomôcť, lebo Nikolaj sa dostal na krivé chodníčky. Po smrti matky, slávnej popovej hviezdy...
Publisher: Ikar

Lars Husum

MIT VENSKAB MED JESUS KRISTUS

Copyright © Lars Husum & Gyldendal, Copenhagen 2008.

Published by agreement with Gyldendal Group Agency

Translation © 2016 by Simona Jánošková

Jacket design © by Dan Hogford

Illustration © by Neil Webb

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-5094-9

Ďakujem Henrikovi Vestergaardovi, Simonovi

Pasternakovi, Camille Pedersenovej, Johannesovi Riisovi,

Carine Kamperovej, Jette Christe Pedersenovej, Kevinovi

Lytsenovi, Anne Dissingovej, Thomasovi Husumovi

Jensenovi a všetkým, ktorí mi pomohli.

1. ČASŤ

MAMA, SÉGRA, FRAJERKA, JEŽIŠ

Vaňa

Dovŕšil som pätnásť rokov. Robil som si to, pretože som bol buchnutý do ryšavej Miriam. Mala veľké kozy, štyri pehy na nose a bola jehovistka. Veľmi som sa jej chcel prihovoriť, no celú deviatku som jej nepovedal ani slovo, neodvážil som sa. Vedela o mojich citoch, pretože som za ňou doliezal, dokonca aj mimo školy. Zo začiatku som sa skrýval v kríkoch a za stromami a hádzal sa na zem, keď sa otočila. Všimla si to, lebo maskovanie nebolo mojou silnou stránkou, no neodvážila sa zakročiť. Mal som totiž povesť čuráka. Nevšímala si ma, no čím viac sa tvárila, že som vzduch, tým viac som ju otravoval. Jedného jasného májového večera som jej dokonca nazízal do okna. Čítala si v posteli, zatiaľ čo ja som tvrdol v kvetinovom záhone. Zrazu odložila knihu a zívla. Keď sa nám stretli pohľady, takmer vypustila dušu. Pred odchodom som jej zmätene zakýval.

Bolo mi jasné, že sa nikdy nedáme dokopy, no chcel som ju sčasti práve preto, že na mňa kašľala. V tom období som si ho honil päť až šesťkrát denne.

Drnkal som si ho všade, dokonca aj medzi jej kvetmi.

Søs sa o mňa strachovala, lebo som sa tajnostkársky zatváral v izbe, ale v skutočnosti som bol iba nadržaný.

Raz počas hodiny dánčiny som ju okukoval. Miriam mi pohľad nervózne opätovala. Učiteľ mi opakovane vynadal – nie preto, že by som na ňu vyvaľoval oči, ale preto, lebo som nedával pozor. Zbadal som okraj nohavičiek, čo znamenalo, že ich má, a teda že má aj zadok a cicinu. Ani neviem ako, ale zrazu mi ruka skĺzla k rozkroku, rozopol som si nohavice a vytiahol si vtáka. Keď na mne spočinula pohľadom, tvár sa jej skrivila od hnusu. Za stotinu sekundy prebehla ku mne, uštedrila mi hlasnú facku, PLESK, a vyrútila sa z triedy. Cítil som sa ako debil, líce mi horelo, ale nechápal som, prečo sa jej bridím. Zrazu ma schmatol učiteľ: „Strč ho do gatí, ty fagan!“

Zarazil som sa: „Čo tam mám strčiť?“

Myslel si, že ho provokujem, a stratil nervy. Vlepil mi na to isté líce. PĽASK! Nič som nespravil! Prečo ma všetci mlátia? Vyskočil som a vrátil mu to. Bol som síce menšieho vzrastu, no nabral som riadnu silu a šľahol mu jednu do nosa. FÁC. Krvácal, úplne ho to odrovnalo. Treskol som mu ešte do sánky, TLESK, a on drisol na zem. Otočil som sa a hľadel na tváre zaskočených spolužiakov. Baby kotkodákali ako sliepky, niektoré vybehli z triedy. Nahnevane som sa rozhliadol a skríkol: „Vy šťance!“ Musel som predsa niečo povedať.

Vzápätí ma zozadu napadol Jesper, triedny hrdina. Hral hádzanú za juniorský národný tím. Chvíľu sme zápasili. Bol síce väčší než ja, no napokon som si naňho sadol a pristúpil mu ruky. Práve som mu chcel jednu drbnúť, keď som si všimol, že mu vtákom mierim na tvár. V tom momente mi to doplo. Vstal som, strčil si ho do nohavíc a pobral sa kadeľahšie. Nikto sa ma nesnažil zastaviť. Prečo by aj? Boli predsa radi, že taký úchylák vypadol. Vybral som sa domov, lebo som sa cítil trápne.

Spomínam si už len na to, ako som sedel vo vani a rezal si zápästie. Prekvapene som zízal na stekajúcu krv, no zároveň sa vo mne usadil zvláštny pokoj. S úsmevom som sa ponoril. Søs ešte o ničom nevedela. Zatiaľ jej nevolali zo školy. Keď prišla domov, hneď bežala do kúpeľne. Pokiaľ mala vidinu vlastnej toalety, radšej to podržala dlhšie, než bolo potrebné. Zabudol som zamknúť dvere. Rozrazila ich, pozrela do vane a skríkla. Pocikala sa, takže chvíľu prešľapovala v moči, krvi a vo vode. Zachránila mi život ako veľakrát predtým. Počas troch dní v nemocnici ma neopustila ani na sekundu.

Bolo mi jasné, že sa tak skoro nezaľúbim.

Nemohol som predsa osirieť v trinástich

Keď som mal trinásť a Søs dvadsať, oco nabúral do protiidúceho auta. Šofér druhého vozidla vyviazol so zlomenou nohou, ale moji rodičia zahynuli. Mama zomrela na mieste. Zlomila si väzy, pričom vyzerala, akoby sa jej to ani netýkalo. Oco skonal po niekoľkohodinovej operácii na následky ťažkých zranení. Bol celý od krvi. Na rozdiel od ségry som si zachoval chladnú hlavu. Nebál som sa, že by to neprežil. Bolo mi jasné, že to zvládne, v opačnom prípade by sa z nás predsa stali siroty. Keď nám oznámili, že je mŕtvy, neveril som im. Poslal som ich do riti, nemohol som predsa osirieť v trinástich, ale nepomýlili sa. V tom momente ma rozbolelo brucho. Väčšinou sa bolesť dala vydržať, skôr som mal pocit, akoby mi žalúdok sťahovala akási slučka. Keď sa príliš stiahla, kňučal som a sťažoval sa, ale nie pred sestrou, pretože tá mala dosť vlastných problémov.

Recenzia v Jyllandských novinách

Grith Okholmová: Oddávam sa ti

Henrik Vestergaard Nielsen

Rastie nám talent. Krásne piesne najznámejšej dánskej speváčky Grith Okholmovej.

Grith Okholmová sa minulý rok rýchlosťou víchrice vynorila z hudobného vákua debutovým albumom Všetko sa mení. Svojím krehkým dievčenským šarmom a sexepílom, ktorý možno prirovnať k vyžarovaniu Brigitte Bardotovej, sa zrazu stala najtalentovanejšou dánskou speváčkou a skladateľkou. Právom si získala srdcia Dánov, ktorí neodolali jej silnej príťažlivosti.

Nový album preto ukáže, či je naozaj talentovaná, alebo šlo len o šťastnú zhodu náhod. Oddávam sa ti je o niekoľko tried lepší než jej vydarený debut. Je melodický, precítený, a čo sa týka atmosféry, s prehľadom dosahuje medzinárodnú úroveň. Na tomto albume, ktorý si zamilujete, je všetko o stupeň kvalitnejšie.

Oddávam sa ti obsahuje jedenásť úžasných skladieb, ktoré si môžete spievať počas teplých letných nocí. Keď sa ochladí, zahrejú vás. Ich najväčšou zbraňou je šarm, elegantne popretkávaný flirtom a príjemnou všednosťou. Grith Okholmová sa za krátky čas stala hviezdou dánskeho hudobného neba a veľmi prirodzene dáva najavo, prečo ňou ostane aj v najbližších rokoch. Už teraz je fenoménom. Hlboko a ponížene sa jej klaniam.

Mama vydala dvanásť štúdiových albumov a niekoľko záznamov z koncertov, každý v minimálne stotisícovom náklade. Skutočný prelom dosiahla albumom Oddávam sa ti. Do dnešného dňa sa v Dánsku, Nórsku a vo Švédsku predalo štyristodeväťdesiattritisíc kusov. Minulý rok na Vianoce išla na dračku kolekcia platní za tristodeväťdesiatdeväť dánskych korún. Súčasťou bola aj samostatná platňa s utajovanými skladbami, čiže demoverziami a vyradenými piesňami. Bol to darček roka a počas desiatich rokov od jej smrti sa predalo takmer dvestotisíc kusov, a tak sa zo mňa stal boháč. Søs a ja sme po maminej (a otcovej) smrti zdedili milióny, ale načo nám boli? Sestra ich investovala do nehnuteľností v Kodani. Nakúpila ich ešte pred rapídnym nárastom cien a zrazu nadobudli štyrikrát vyššiu hodnotu ako na začiatku. Mohol som rozhadzovať prachy, no nestál som o ne, nepotreboval som ich.

Mama

Ani skutočnosť, že mama zomrela vo veku štyridsaťjeden rokov, nenaštrbila jej povesť. Keby žila, žrali by ju rovnako – predsa len, zložila pár najchytľavejších a najpopulárnejších dánskych pesničiek. Pred troma rokmi uverejnili v novinách Berlingske Tidende výsledky hlasovania o päťdesiat najlepších popových skladieb. Vyhrala to síce Moja žena od skupiny Gasolin, no mama sa umiestnila v rebríčku s deviatimi piesňami, čo je viac, ako mal ktokoľvek iný, a tri z nich (S tebou, Čo skrýva srdce a Búrka) skórovali v prvej desiatke, konkrétne na treťom, siedmom a ôsmom mieste.

Mama chcela z úspechu vyťažiť čo najviac, a tak stále koncertovala. Ak sme aj niekam cestovali, tak vždy v súvislosti s turné v Nórsku alebo vo Švédsku. Aj tam bola populárna. Nikdy sme nechodili na bežné dovolenky, kde by sme si váľali šunky na pláži alebo zízali na ruiny. V Nórsku sme sa síce lyžovali, no prišli sme tam kvôli mame. Recenzie boli vo väčšine prípadov pozitívne, pretože sa publiku odovzdala. Na poslednom turné však mladý novinár Hans Henrik Fahrendorff z Gaffa okomentoval jej koncert slovom lajdácky. Ďalších dvadsať recenzentov ho ohodnotilo ako fantastický a chytľavý, no ona sa rozplakala pre tú jednu kritiku. Otec počkal, kým bude sám, a zavolal novinárovi, aby sa už k maminým vystúpeniam nevyjadroval.

Keď nekoncertovala, oddychovala, aby neplytvala silami. Často pozerala televíziu alebo sa zavrela u seba a počúvala hlasnú hudbu. Ani zďaleka to nebol jej štýl. Mala totiž rada Iron Maiden, AC/DC a Metallicu. Keď odpočívala, nesmeli sme robiť bordel. Søs to brala smrteľne vážne a dohliadala na to, aby som ju zbytočne neotravoval. Radšej som sa mal obrátiť na ňu. Neraz som zaklopal na dvere do maminej pracovne, no Søs ma odtiahla so slovami: „Čo je, zlatíčko?“ Keď ma tak nazvala prvý raz (mala jedenásť), bolo to zvláštne, ale zvykol som si.

Mama odmietala vystupovať iba v rodnom meste, v Tarme. Za jednoduchý koncert v miestnom dome kultúry by jej zniesli aj modré z neba, no zaprisahala sa, že jej noha tam viac nevkročí. Keď zistili, že peniaze ju nezaujímajú, išli na to z opačného konca. Celé mestečko plánovalo osláviť jej kariéru vo veľkolepom štýle. Prípravy boli v pokročilom štádiu, ale keď jej o nich povedali, odbila ich, že nemá záujem. Z obrovského festivalu bez čestného hosťa, pochopiteľne, nič nebolo. Obyvatelia Tarmu ostali rozčarovaní. Po viacerých neúspešných pokusoch dostať mamu do mestečka nám jedného dňa zazvonil pri dverách kodanského bytu starosta, starší šedivý farmár, chovateľ ošípaných: „Dobrý deň, volám sa Bjarne Andersen a som starosta v Tarme.“

Mama si ho začudovane premerala. „Odkiaľ máte našu adresu?“

Starosta očervenel: „Od vašej asistentky. Vravel som si, že bude najlepšie, keď sa porozprávame zoči-voči.“

Bol veľmi pokorný, červenal sa a mame ho prišlo ľúto, a tak ho pozvala na večeru, slušne si ho vypočula a do poslednej chvíle mu dávala nádej, no napokon mu ju vzala a on sa vrátil domov s dlhým nosom. Po tomto incidente vraj sekol s politikou.

Oco

Oco sa v súkromí stretával iba s jedným kolegom – so strýkom Johnom. Obaja boli poštári. Štvalo ho, že roznáša zásielky po štvrti Nørrebro, zatiaľ čo mamu zbožňuje celé Dánsko. Mohla za to hlavne skutočnosť, že v novinách vždy uverejnili jeho fotografiu, na ktorej je v poštárskej uniforme. Prenasledovali ho paparacovia, dokonca mu drgali do bicykla, aby ho zachytili v momente, keď chytá rozlietané listy. Oco sa cítil ako chudák, ale mama mala na vec iný názor. Nezáležalo jej na jeho práci, kým jej bol oporou, a to platilo v každej sekunde, pri každom nádychu.

Strýko John nebol náš pokrvný strýko, lebo rodičia boli jedináčikovia, no chcel, aby sme ho tak volali.

„Páči sa mi, keď ma volajú strýko, akoby sme boli naozajstná rodina, Allan.“

Oco neodpovedal, a tak zopakoval: „Akoby sme boli rodina, Allan.“

Bol to bucľatý muž, býval u rodičov a k nášmu otcovi prechovával vrúcne city, no on ho nepovažoval za svojho priateľa. Bol preňho viac ako kolega, ale menej ako kamarát. Vypočul si ho, ale nezdôveroval sa mu so svojimi problémami a nestretával sa s ním, pokiaľ to nebolo nevyhnutné. John bol však predsa len jeho najbližším priateľom. Oco sa tak správal ku všetkým okrem mamy. Raz som sa mu priznal, že ma v škole šikanujú. Vypočul si ma, vážne prikývol a stručne konštatoval: „Prestanú, Nikolaj.“

Takto sa spoznali

Mamini rodičia boli misionári, takže v jej výchove dominoval Ježiš a prísny Boh. Mama však tvrdila, že jej otec je veriaci len preto, aby mal zámienku kričať na nich. Mama sa (často) olizovala s chalanmi, čo ho neskutočne rozčuľovalo. Z jej strany to bolo čiastočne mienené ako protest, ale čiastočne sa cukrovala preto, lebo zbožňovala komplimenty. Snívala o živote v New Yorku alebo Londýne, no uspokojila by sa aj s Kodaňou, len aby fotra nemala na očiach.

Aj môj oco pochádzal z Tarmu, ale presťahoval sa do Kodane. Bol jedináčik, jeho rodičia nežili a nemal blízkych priateľov, čiže žiaden dôvod ostávať v zapadákove s obmedzenými možnosťami. Nepočítal však s tým, že sa z neho stane mamin komický prívesok.

Zoznámili sa na jeho rozlúčkovej oslave. Predtým sa poznali iba z videnia. Mama sa pozvala sama. Oco mal dvadsaťdva, bol fešák, jednou nohou preč a oficiálnym stredobodom večierka. Mama mala šestnásť, bola krásavica, mala byť pôvodne vo svojej izbe, no utiekla z domu a stala sa neoficiálnym stredobodom rozlúčky, čo nebolo nič nezvyčajné. V ten večer zo seba nespustili oči. Mama ho pasovala za svojho záchrancu a ostala najdlhšie zo všetkých. Otcovi nešlo do hlavy, že zrazu osamel s takou fešandou s peknými ceckami.

„Allan, nevzal by si ma do Kodane?“

„Jasné, že vzal,“ prisvedčil oco. Sám bol prekvapený, že ani sekundu neváhal.

Mama sa uvoľnila a oco si uvedomil, aká je v jeho mocnom objatí maličká a bezbranná. Po ôsmich hodinách sa rozhodli, že budú spolu bývať. Pobozkal ju a ona nervózne zadržala dych, keď jej rozopol nohavice. V živote sa síce olizovala s mnohými, ale rozdala si to iba s ocom.

Keď oznámila svojmu otcovi, že sa sťahuje (a povedala mu to prekvapivo sebaisto, pretože pri nej stál Allan), rozzúril sa. Vraj nech zabudne, že sa v šestnástich presťahuje do Kodane. Okrem toho jej vyhodil na oči to, čo by žiaden otec svojej dcére nemal. Robil to síce celý život, no vtedy to prehnal. Mama viackrát utiekla k Allanovi, a hoci môj foter nechápal, prečo by to malo byť také zložité, zakaždým nástojil, aby sa vrátila domov a normálne sa s otcom porozprávala, pretože rodičov si treba vážiť. Keď sa piatykrát skľúčene vrátila domov, v otcových očiach sa zračila nevraživosť. Najprv sa jej vyhrážal, ale vážne si myslel, že ju zastraší slovami, keď ju celý život desil peklom? Mama naňho zrevala a otec vytiahol opasok. Keď vyvádzala alebo odvrávala, jednu jej uštedril, ale nikdy ju nešľahol nejakým predmetom. Teraz ju bil opaskom, zatiaľ čo jej mama kňučala obďaleč. Ako osoba nebola zlá, len slabá.

PLESK.

„Teraz ma popros o odpustenie.“

PLESK, PLESK, PLESK, PLESK, PLESK.

„Trhni si.“ PLESK, PLESK.

„Odpros.“

PLESK, PLESK, PLESK, PLESK, PLESK, PLESK, PLESK, PLESK.

„Choď do riti.“

PLESK, PLESK, PLESK, PLESK, PLESK, PLESK, PLESK, PLESK, PLESK, PLESK, PLESK, PLESK,

PLESK, PLESK. Vtom sa rozleteli dvere a v nich stál môj oco, ktorý odprevadil mamu domov, no pre istotu ostal nablízku. Ani sekundu nepochyboval, že mama volá o pomoc, a spravil to jediné správne − vytrhol jej otcovi remeň. V tom momente sa mama do Allana po uši zaľúbila, pretože nikdy nebola šťastnejšia, ako keď Allan šibal jej otca jeho vlastným opaskom. Po dlhšej chvíli ho prestal mlátiť, vydýchol si a mužne sa vyprsil: „Ideme. Grith vidíte poslednýkrát v živote. Je moja a ochránim ju pred vami.“

Mama si so sebou okrem životnej lásky a večernej modlitby nevzala nič. Odvtedy neznášala ľudí, ktorí svoju vieru prejavovali na verejnosti, no neprestala sa modliť pred spaním – asi sila zvyku.

Naši sa báli, aby na nich starí rodičia nezavolali políciu, no očividne im za to nestáli. My sme sa s nimi stretli až po maminej smrti, aj to sa nezaujímali o ňu, ale iba o mňa.

Mama sa zaľúbila do Kodane na prvý pohľad. Prvé týždne sa iba bezcieľne túlala po meste a pozorovala ľudí. Napĺňalo ju to. Každý deň sa pri nej pristavila nejaká dobrá duša, aby sa jej vľúdne spýtala, či ju niečo netrápi.

Mama odpovedala s úsmevom na tvári: „Mám sa vynikajúco.“

Jedného dňa si počas sledovania ľudí začala pohmkávať. Z ničoho nič doplnila slová a vznikla pieseň S tebou. Zložila celú skladbu, a ako ľahko! Pár dní sa odhodlávala, kým ju zaspievala ocovi. Venovala ju síce jemu, no bála sa, že nebude dosť dobrá, pretože ho milovala oveľa viac, než sa dalo vyjadriť slovami. Keď prišiel z práce, oznámila mu, že má preňho darček. Od nervozity sa triasla. Oco nechápal, čo sa deje, lebo čakal a čakal, a mama nič.

„Kde je?“

Mame praskli nervy: „Vravela som ti, že máš byť ticho, pokazil si to!“

„Prepáč.“

Po piatich trápnych minútach mama zo seba napokon vydala prvé roztrasené tóny. Bol to najzvláštnejší darček, aký kedy dostal. Spievala so zatvorenými očami, aby nevidela, ako sa tvári. Keď skončila, ani ich neotvorila, len dúfala, že povie niečo milé, no on ani nemukol. Idiot, prečo sa aspoň nepretvaruje, že sa mu to páčilo? Keď ich napokon otvorila, chcela sa mu ospravedlniť, no otcovi tiekli slzy. Až po chvíli vyhŕkol: „Nenormálne ťa ľúbim. Bolo to úžasné!“

Mama mu však neverila. Odbila kompliment kŕčovitým úsmevom, no oco z nej nespúšťal zrak a vyhlásil: „V živote som nepočul krajšiu pieseň.“

Mame neušla vážnosť v jeho pohľade, no nevedela si rady.

O päť mesiacov sa skladba vyšplhala na prvé miesto v rebríčku singlov. Bez otca by nebola tam, kde je. Oco bol na mamu hrdý, no po čase ho omrzelo stále sa jej prispôsobovať. Keď mu jedného dňa pretiekol pohár trpezlivosti, pohádali sa, mama tresla dverami a dva dni sa neukázala. Otcovi sa zrútil celý svet. Keď sa vrátila domov, všetko sa dostalo do starých koľají. Často sa vytratila na pár dní, kým ho to úplne nezruinovalo. Raz dokonca zmizla na celý týždeň. Otec vtedy nezažmúril oka sedem nocí po sebe. Či boli šťastní? Nie, no nemohli bez seba žiť. To však očividne nestačilo.

Škola

Ségra Søs sa narodila, keď mala mama dvadsaťjeden. Skôr na to nemala čas, hoci o deťoch sa rozprávali už od sedemnástich, no v ceste potomstvu stála kariéra. Po pár rokoch ju však koncertovanie začalo nudiť, a tak prišlo na rad rozmnožovanie. Søs bola takzvaným plodom udobrovania. Veľmi rýchlo sa naučila, že po nej nikto upratovať nebude, a preto vždy trvala na tom, že si poradí sama. Ja som sa nikdy nemusel starať sám o seba, keďže som mal sestru.

Mama si slávu nebrala príliš k srdcu, no mne komplikovala život. Prvé problémy prišli s nástupom na základku, keď vysoká Katrine a malá Vibeke zistili, kto som, a začali provokačne bliakať Čo skrýva srdce. Všimli si to aj ostatní a spravili mi zo života peklo. Na bolesť som si zvykol. Vedel som, že len čo ma zbadá Morten, uštedrí mi facku, a keď Pernille otvorí ústa, tak len preto, aby mi odkázala, že jej otec volá moju mamu štetka. Keď si šepkali, mali niečo za lubom. Prestal som sa brániť, dokonca aj keď ma mlátili. Znecitlivel som a zrazu ma nič nebolelo. Pomohlo mi aj to, že sestra stála nablízku ako strážny anjel. Keď ma raz Morten udrel do ruky, Søs mu vrazila kolenom do stehna. Potom táto fešanda zo šiestej triedy rázne pristúpila k drzému prvákovi: „Čo robíš, mlátiš mi brata?“ Morten sa nezmohol ani na slovo, iba sa s krikom zosypal na zem.

V deviatke však poslali Søs do internátnej školy pri meste Frederikshavn. Nechcela ma nechať samého medzi tyranmi a prosila mamu aj otca, aby ju ušetrili, no bolo to prd platné, pretože podľa učiteľov bola problémová, a naši dali na ich radu.

Každý večer mi volávala. Keď som jej jedného dňa zaklamal, že som si našiel nových kamarátov a prestali ma šikanovať, dokonca sa mi v škole páči, prekvapene si ma vypočula. Potom som jej porozprával o novom kamošovi, s ktorým som tesne predtým dopozeral Terminátora dva.

„Ako sa volá?“

„Kenneth.“

„Nie je od teba starší?“

„Len o dva roky.“

Ségra mi najprv neverila, no napokon, našťastie, konštatovala: „Som rada, že si si našiel kamarátov, zlatíčko.“ Kým bola na intráku, vymyslel som si viacero fiktívnych kamošov, ktorí ma ochraňovali, veď si priala z celého srdca, aby to bola pravda. Robil som to pre ňu, aby sa netrápila, že je ďaleko. V tom období som sa prvýkrát v živote cítil sám ako prst.

Jej návrat bol pre mňa vykúpením. Počas letných prázdnin sme tvorili nerozlučný pár. S nikým iným sme sa nestretávali, dokonca som spával po jej boku. Zababušili sme sa do periny a pritisli sa k sebe. Situácia v triede sa síce nezlepšila, lebo chodila na iný gympel, ale čas utekal oveľa rýchlejšie, lebo keď som prišiel zo školy, bola doma.

Tue

V druhom ročníku sa zaľúbila do Tua. Bol uvoľnený a usmieval sa, teda oplýval všetkými vlastnosťami, ktoré mne chýbali, takže som ho, pochopiteľne, nemohol ani cítiť. Chodil si k nám, kedy sa mu zachcelo, oblizoval sa s ňou a vedel na jej tvári vyčariť taký úsmev, aký sa mne nepodarilo. Hocikedy vo dne alebo v noci ju vylákal z domu, niekedy uňho dokonca prespávala. V kuse sa na ňu lepil. Bol ku mne milý, ale keď sa aj k niečomu vyjadril, tak len preto, lebo sa bál o jej mladšieho zmäteného brata, no ja som ju chcel výhradne pre seba.

Nedalo sa inak. Najprv som nevedel, ako svoj plán zrealizujem, pretože Søs bola doňho buchnutá až po uši a hrozilo, že prehrám. Preto ma to prekvapilo rovnako ako jeho.

V teň deň mu zomrel bratranec, a tak sa u nej potreboval vyplakať. Nepomohla mu ani tá jeho bohémskosť. Len nedávno sa hrali v škôlke a teraz zomrel na leukémiu. To som však netušil – vedel som len toľko, že som mal strašný deň v škole. Neprešlo ani päť minút a už na mňa schuti napľuli. Oveľa radšej by som dostal po papuli. Ponižovalo ma, že ma majú za niktoša a nestojím im ani za tú námahu. Očividne sa dohodli, že v ten deň dostanem skutočnú lekciu. Mal som na sebe novú rifľovú bundu so svojimi iniciálkami na náprsnom vrecku, ktorú mi dal ušiť otec. Fakt štýlová vecička. Oco toho veľa nepovedal, no hovorilo to samo za seba, veď existoval iba jeden kus na celom svete. V škole ju však tí traja zmrdi hodili do pisoára a ošťali. Ostatní sa postavili do polkruhu a prehýbali sa od smiechu, zatiaľ čo ja som zavýjal. Šťanky sa dali vyprať, ale bundu som si už v živote neobliekol, pretože zničili ten výnimočný pocit z nej. Celý na nervy som prišiel domov so smradľavou bundou a naozaj som potreboval Søs, no bol tam ten jej frajeríček. Nevšimol som si, že rumázga. Søs ma zadržala: „Teraz nie, Nikolaj.“

„Ale áno. Veď je tu furt. Nech sa pakuje.“

Keď pokrútila hlavou, začal som revať na Tua, až kým mi nedošiel dych. V tom momente začal hučať aj on. Vybil si na mne zlosť. Dokonale poznal moje slabiny a zaútočil na ne. Napokon to zaklincoval: „A smrdíš ako šťanky.“

Po desaťsekundovom tichu mu Søs nahnevane, ale aj skormútene prikázala, aby vypadol. „Vypadni. Už ťa nikdy nechcem vidieť.“ Tue ničomu nerozumel, chcel ju pohladkať, no ona sa odtiahla, pretože voči mne si nik nesmel dovoľovať.

Speváčka Grith Okholmová zomrela pri autonehode

Najpopulárnejšia dánska speváčka Grith Okholmová tragicky zahynula. Jej manžel Allan Jensen, ktorý sedel za volantom, bojuje o život.

Grith Okholmová, preslávená mnohými popovými skladbami, ako napríklad S tebou či Búrka, zomrela. Dánska hudobná scéna prišla o najkrajší hlas a dve deti Grith Okholmovej stratili milovanú matku. Dožila sa iba štyridsaťjeden rokov. Dcéra Sanne Okholmová Jensenová pre Ekstra Bladet potvrdila, že mama zahynula pri kolízii dvoch áut, ku ktorej došlo okolo pol tretej nadránom.

Grith Okholmová bola na mieste mŕtva a netrpela. Auto šoféroval jej manžel Allan Jensen, ktorého hospitalizovali na jednotke intenzívnej starostlivosti a teraz bojuje o život. Vodič druhého vozidla má zlomenú nohu, ale vyviazol bez vážnejšieho zranenia. Nehodu podľa polície zapríčinil Allan Jensen, keď náhle vošiel do protismeru. Protiidúce auto nemalo žiadnu šancu vyhnúť sa kolízii.

„Neviem, čo sa stalo. Oco musel upadnúť do mikrospánku,“ vyjadrila sa Sanne Okholmová Jensenová pre Ekstra Bladet.

Grith Okholmová sa s manželom vracala z recepcie pri príležitosti krstu svojho najnovšieho albumu Pokojné dni. Nič však nenasvedčuje tomu, že by Allan Jensen šoféroval pod vplyvom alkoholu.

„Oco by v živote nesadol za volant opitý, na to bol príliš zodpovedný. Možno sa zamyslel a stratil pozornosť,“ vyhlásila Sanne Okholmová Jensenová o otcovi, ktorý stále bojuje o život. Podľa polície bol príčinou nehody spánok za volantom. Grith Okholmová napriek svojmu mladému veku žiarila na dánskom hviezdnom nebi takmer dvadsaťpäť rokov. Stala sa jednou z najpredávanejších dánskych speváčok a popularitu si získala aj v susednom Nórsku či vo Švédsku. Bude veľmi chýbať svojim deťom aj fanúšikom, ktorým sa páčili jej pozitívne, ľúbostné piesne.

Po smrti

Søs penila, pretože novinári sa domáhali vyjadrenia, zatiaľ čo oco mlel z posledného. Čoskoro sme s médiami prestali komunikovať. Chceli sme byť normálni, a o normálnych ľudí sa predsa médiá nezaujímajú.

„Nikolaj, ostali sme sami.“

„No a?“

„Máme len seba,“ zašepkala a pevne mi stisla ruku. Vedel som to, tak načo mi to hovorila?

„Zlatíčko, chcem tým povedať, že sa nemusíme rozprávať s inými. Keby sa ti niekto prihovoril, ignoruj ho. Ja som tu pre teba a to stačí.“

Vydesila ma.

Súkromie pre ňu znamenalo veľa, žiaľ, nedržali sme ho vo svojich rukách. V časopise Se & Hør dokonca uverejnili sériu fotografií, medzi nimi aj snímky z pláže, kde sa jej zhrnuli bikiny. Poskytol ich jej bývalý z gympla, ale nie Tue.

Bolo to svinstvo, lebo najprv písali o našom zármutku, a vzápätí dodali: „Pozrite, nie je tá sirota s holým zadkom šťanda?“ Søs všetkým pripomínala mamu, čiže bola ešte viac vystresovaná ako predtým.

Zo mňa sa nesnažili spraviť hviezdu, vedeli, že to je vopred prehratý boj. Vyspovedali len môjho dánčinára, ktorého som pred dvoma rokmi zmlátil: „Je veľmi utiahnutý. Mnohí ho považujú za čudného, no podľa mňa je iba svojský.“

Søs mu brnkla a vyše pol hodiny mu nadávala: „Láskavo držte hubu. Dobre ma počúvajte. Je mi jedno, či ste to spravili s dobrým úmyslom. Už nikdy sa o mojom bratovi nevyjadrujte, jasné?“ (Pauza). „Jasné?!“ Napokon tresla slúchadlom. Učiteľ sa ku mne odvtedy správal inak, ale že by to bola zmena k lepšiemu, to nemôžem povedať.

Pre všetku tú pozornosť sme nemohli vyrastať v pokoji. Najzvláštnejší boli ľudia na ulici. Týždeň po smrti rodičov sa pri mne pristavila partia pubertiačok a vypýtali si odo mňa autogram, vraj som známy. Zaskočilo ma to, a tak som vybrechol: „Páľte do čerta!“ a zdrhol som. Oslovili ma aj staršie panie, či sa sestra nechystá v najbližšom čase vydať album, pretože sa naň veľmi tešia a dúfajú, že bude kráčať v maminých šľapajach a skladať pozitívne dánske piesne. Aj ony schytali choďte do riti. Chlapi sa ma pýtali, ako sa vyrovnávam s hnevom voči otcovi, ale ja som žiadny necítil. Ich som nikam neposlal, lebo ich otázka mi zakaždým vyrazila dych.

Stretával som aj ľudí, ktorí ho poznali osobne. Jedného dňa som sa nakláňal nad mraziacim boxom s pizzami, keď sa mi prihovorila korpulentná dáma: „Prepáčte, že vás ruším.“

Kývol som jej na pozdrav a pustil sa do hľadania únikovej cesty, no najprv som si vypočul, čo má na srdci.

„Poznala som vášho otca.“

„Ale čo!“

„Áno, pracovali sme spolu na pošte. Chcela som vám len povedať, ako ma mrzí, že už nie je medzi nami. Vždy bol veľmi nápomocný a slušný. Nezabúdajte na to, nech by sa o ňom písalo čokoľvek.“

Len čo som začul jej vrúcne slová, rozreval som sa. Nežne ma objala a ja som sa k nej vďačne pritúlil. Napokon som plakal v jej objatí asi dvadsať minút. Prvý raz od smrti rodičov ma nebolelo brucho.

Table of Contents

Start

1. ČASŤ