1.

kapitola

OPÄŤ VITAJTE v Drichmanskom údolí. Tráva rastie, grúne sa zelenajú a kravy múkajú. Koho to zaujíma?

Týchto dvoch určite.

Toto sú Miles Murphy a Niles Sparks, jediní členovia dvojčlenného tajného spolku známeho iba a len im dvom ako Nebezpečná dvojka. (Miles je ten s plynovou maskou.)

Nebezpečná dvojka je špeciálny tajný spolok. Je to fóristický klub. No a v tento deň – je práve nedeľa – sa Miles s Nilesom chystajú na svoj najnovší kanadský žartík.

Včera, teda v sobotu, si Miles s Nilesom napísali zoznam vecí, ktoré potrebujú:

„Načo nám budú masky?“ spýtal sa Niles. S Nilesom práve sedeli vo fóristickom laboratóriu, teda vo veľkom šatníku pri Nilesovej izbe, v ktorom boli všetky štyri steny i strop natreté čiernou tabuľovou farbou, aby si na ne Nebezpečná dvojka mohla písať prípravu na fóry.

Pozrite na tie mapy. Pozrite na tie schémy. A všimnite si debničku v kúte plnú čiernych ponožiek.

Tie ponožky nie sú podstatné. Lenže za nimi je niečo veľmi dôležité. Za ponožkami je päťdesiatšesť slov, ktorými sa Miles a Niles riadia.

(Ak čítate túto knihu na nejakom tichom mieste a osamote, kde vás nikto nebude počuť, môžete zdvihnúť ľavú ruku – fóristickú – a vysloviť tie slová nahlas.)

„Preto potrebujeme plynové masky,“ povedal Miles, ktorý medzitým rozprával.

„Myslím, že plynové masky nefungujú tak, ako si ty myslíš, že fungujú,“ upozornil ho Niles.

„Ja si zase myslím, že fungujú presne tak, ako si myslím, že fungujú,“ odvetil Miles.

„Tak dobre,“ ustúpil Niles. „To je definícia myslenia.“

„Plynovú masku prinesiem ja, aj pre teba. Stavím sa, že zajtra ju budeš chcieť.“

A tak sa dostali sem.

„Si si istý, že ju nechceš?“ spýtal sa Miles.

„Áno.“

Niles si vytiahol z vrecka štipec a nasadil si ho na nos. Trochu sa pritom mykol, lebo to bolelo.

„Plynová maska by bola pohodlnejšia,“ podotkol Miles.

„Súhlasím,“ pripustil Niles.

„Navyše vyzerá štýlovejšie.“ Niles si premeral Milesa.

„Možno.“

Miles s Nilesom položili skejtbordy na chodník. (Oba skejtbordy patrili Milesovi. Dnes ráno sa na jednom odviezol na parkovisko za Bobovým bistrom. Ten druhý Niles odniesol. Nevedel totiž dobre udržať rovnováhu.)

Navliekli si gumené rukavice. Vytiahli štetce.

Potom Miles vybral z batoha to najdôležitejšie, čo potrebovali na dnešný fór, také dôležité, že to ani nezapísali do zoznamu, lebo keby sa ten zoznam dostal do cudzích rúk, vyvolal by otázky, nasledovalo by vyšetrovanie, odhalenie a vylúčenie. Bol to kľúčový prvok celej operácie: hrudka syra pevne zabaleného do igelitu.

Drichmanské kravy žerú drichmanskú trávu na drichmanských grúňoch a vyrábajú z nej drichmanské mlieko. Z časti drichmanského mlieka sa stane drichmanský syr a ten si potom zákazníci kupujú v drichmanskej mliekarni, ktorá dodáva až dvadsaťsedem druhov:

Ak ste to počítali, narátali ste iba dvadsaťšesť druhov syra. No možno by vás zaujímalo, že Drichmanské údolie je jedným z mála miest na svete, kde sa vyrábajú kvargle, ktoré Miles s Nilesom dnes ráno kúpili a ktoré sa preslávili tým, že smrdia ako nohy.

„Fuj, to je smrad,“ komentoval Miles, keď syr odbalil. „Ako neumyté nohy.“

„Veď práve o to ide,“ poznamenal Niles.

„Áno, lenže ja tie nohy cítim aj cez plynovú masku,“ pripomenul Miles.

Niles pokrčil plecami. „Veď to som sa ti snažil vysvetliť. Plynové masky blokujú jedy, nie smrady.“

Miles si zložil masku z tváre. „Okej. Vyhral si. Vezmem si štipec.“

„Priniesol som iba jeden,“ usmial sa Niles.

Miles musel Nilesovi uznať, že tentoraz fórista dostal fóristu uprostred fóru.

„To sa ti podarilo,“ pochválil ho Miles.

„Ďakujem.“

Miles sa pri pohľade na syr tváril trochu znechutene. „Je to ešte horšie, než som čakal.“ Zhlboka sa nadýchol a zadržiaval dych.

Miles s Nilesom si prikývli.

Potom si ľahli na chrbát na skejtbordy a vkĺzli pod žlté auto riaditeľa Barkina, ktorý práve obedoval v Bobovom bistre ako každú nedeľu o tomto čase.

Dobrý kanadský žartík si vyžaduje vhodného obetného baránka a obetným baránkom by mal byť niekto, kto si zaslúži byť obeťou kanadského žartíka. Riaditeľ Barkin bol skvelý obetný baránok, lebo:

1)  vo svojich prejavoch a nápisoch rozvešaných po celej škole si vynucoval rešpekt študentov;

2)  vždy, keď niekto spochybnil jeho moc, vyvádzal a nahneval sa tak, až mu tvár celkom sfialovela (a to bývalo často);

3)  zrušil tohoročné tematické dni, lebo sú to vraj samé pochabosti, vrátane Dňa výstredných účesov, Dňa fúzov a Cúvacieho dňa, nechal iba Pyžamový deň (kompromis, ktorý dosiahla študentská predsedníčka po tvrdom vyjednávaní s Barkinom za podmienky, že v Pyžamový deň sa vyučovanie začne o pätnásť minút skôr, keďže žiaci sa nemusia obliekať);

4)  dopustil sa ďalších odporných činov vrátane všetkého, čo sme opísali v prvej knihe.

Chlapcom trvalo deväťdesiattri sekúnd, kým pokryli podvozok auta kvargľami, a tak ani nie o dve minúty znova stáli pri aute.

„Čo povieš?“ spýtal sa Niles.

„Smrdí to príšerne.“

Uškrnuli sa. Miles zdvihol ukazovák a prostredník. Niles urobil to isté. Dotkli sa končekmi prstov. Bol to tajný pozdrav Nebezpečnej dvojky, absolútne perfektný na oslavu dobre zvládnutého fóru.

„Poďme,“ povedal Miles. Lenže Niles ešte neskončil.

„Vydrž.“

Skontroloval, či sa nikto nepozerá, a potom natrel vrstvu syra aj na vetracie otvory pod predným sklom auta.

To bola čerešnička na torte.

2.

kapitola

MEDZITÝM v Bobovom bistre dvaja Barkinovci, riaditeľ Barkin a Josh, v rámci zbližovania otca so synom dojedali neskoré raňajky. Riaditeľ Barkin zaviedol zbližovacie nedele v snahe vyriešiť aktuálne problémy s Joshovým správaním. Riaditeľ bol presvedčený, že jeho syn je fórista, a aby napravil túto úchylku, rozhodol sa pre taktiku biča a cukru. Cukrom bola v tomto prípade zbližovacia nedeľa, dvanásť hodín vyhradených na spoločné vychádzky otca so synom, hry otca so synom a raňajky otca so synom. Josh neznášal zbližovacie nedele. (Niežeby nemal rád cukor.) Bičom v pláne riaditeľa Barkina bol polovojenský letný tábor, do ktorého Josha poslal s nádejou, že ho dostatočne vystraší, aby poslúchal. Joshovi sa v tábore veľmi páčilo. (Celé leto mal totiž koho mlátiť.)

Riaditeľ Barkin rozopol Riaditeľskú kapsu a vytiahol súpravu zbližovacích kartičiek, na ktorých boli napísané otázky určené na rozprúdenie živého rozhovoru medzi rodičmi a dospievajúcimi deťmi.

„Aký je tvoj životný cieľ?“ spýtal sa riaditeľ Barkin.

„Chcem byť riaditeľom školy,“ odpovedal Josh. Začalo sa to vynikajúco!

„Mount Rushmore je pocta štyrom prezidentom: Georgeovi Washingtonovi, Th masovi Jeffersonovi, Abrahamovi Lincolnovi a Theodorovi Rooseveltovi. Keby si mohol na ten pamätník pridať piatu tvár, koho by si vybral?“

„Seba.“

To je ale sebavedomie!

„Keby si sa mohol teleportovať kamkoľvek na svete, kam by to bolo?“

„Práve teraz?“

„Áno, práve teraz.“

„Tamto k tomu prázdnemu stolu.“

„Josh.“

Josh hľadel cez okno na strom a myslel na to, ako by doň trieskal.

„Ak to nebudeš brať vážne,“ varoval ho riaditeľ Barkin, „môžeme odísť.“

„Výborne.“

Čo som pokazil? uvažoval riaditeľ Barkin a beznádejne hľadel na svojho syna, ktorý sa naňho zlostne mračil. Kedy sa ich cesty rozišli? Bolo to v nejakej konkrétnej situácii? Nie, pravdaže nie. Takú zložitú vec, ako je napätie medzi rodičom a dieťaťom, nemožno zredukovať na jediný okamih, jedinú udalosť. A predsa v ich vzťahoch nastal obrat k horšiemu na jar potom, čo riaditeľ Barkin dal Joshovi domáce väzenie a dočasne ho vylúčil za rôzne klamstvá a ničomnosti a zbavil ho funkcie predsedu triedy. Lenže možno to spôsobili iba hormóny.

„Hormóny,“ vyslovil riaditeľ Barkin nahlas a prekvapil tým syna. „Áno.“

Josh býval vždy taký milý chlapec. Riaditeľ Barkin často s láskou spomínal na tie dávne dni, keď pred spaním čítaval Joshovi rozprávky a Josh nazýval postavy z knižky trkvasi. Tá láskavosť mu určite musí ešte niekde prúdiť v žilách spolu s tými hormónmi.

Lenže tie dni už boli dávno preč. Obaja Barkinovci vstali a šli k pokladníčke. Riaditeľ Barkin jej odrátal na pult presnú sumu.

„Pekná taštička,“ poznamenala pokladníčka.

Riaditeľ Barkin sa vystrel a jeho tvár nadobudla farbu ostružinového džemu. „Ako sa voláte?“ spýtal sa.

„Donna,“ ukázala si na menovku, na ktorej bolo napísané donna.

„Tak teda, Donna,“ povedal riaditeľ Barkin, „aby ste vedeli, to nie je žiadna taštička, ale Riaditeľská kapsa.“

„Riaditeľská kapsa,“ zopakovala Donna a ľutovala, že to vôbec spomenula.

„Áno. Riaditeľská kapsa. S veľkým R, hoci vy ste to práve povedali s malým. Riaditeľská kapsa je kapsa ako táto, ktorú nosí riaditeľ, ako som ja, a ktorá obsahuje všetko potrebné na úspešné vládnutie škole.“

„No toto je bistro,“ podotkla Donna.

„Donna, riaditeľ neprestáva byť riaditeľom ani za bránami školy. Riaditeľ je riaditeľom vždy. Aj v bistre. Aj v nedeľu.“

„Jasné,“ prikývla Donna, ktorá ani nechápala, ako sa zamotala do tohto rozhovoru a prečo v ňom ešte pokračuje. „Tak teda pekná Riaditeľská kapsa.“

„Ďakujem,“ povedal riaditeľ Barkin.

Zvíťazil. Bol rád, že to Josh videl. Veď napokon to bolo úlohou zbližovacej nedele – ukázať synovi príklad.

Takéto predvedenie autority riaditeľovi Barkinovi pozdvihlo náladu, keď so synom kráčal na parkovisko. A keď bol Barkin v povznesenej nálade, spieval si. Dnes spieval svoju Nedeľnú pieseň, novú pesničku, ktorú práve zložil o nedeli.

Nedeľa je fajn sviatok,

po nej príde pondelok.

Pondelok je skvelý deň,

začína sa ním týždeň!

Práve bol pri druhej slohe, ktorá bola rovnaká ako prvá, keď nastúpili do auta a riaditeľ Barkin zacítil smradľavé nohy.

Táto časť parkoviska smrdí ako smradľavé nohy, pomyslel si Barkin, naštartoval a začal premýšľať nad refrénom svojej novej pesničky.

„Nedeľa, nedeľa, nedeľa, nedeľa, nedeľa,“ vyspevoval.

Lenže smrad nezmizol, ani keď odišli z parkoviska, a keď zastali na semafore na križovatke Hlavnej ulice s Treťou, riaditeľ Barkin musel pripustiť možnosť, že ten smrad vychádza z auta.

„Niečo tu smrdí,“ povedal Josh. Stiahli okná.

Hormóny. Riaditeľ Barkin kradmo pozrel na syna. Hormóny! Spôsobujú náladovosť. Rozkol medzi otcami a synmi. A spôsobujú aj pachy. Riaditeľ Barkin si bol čoraz istejší, že hormónom treba pripísať všetky dnešné problémy vrátane zapáchajúcich nôh, ktoré smrdeli stále viac. Vlastne sa zdalo, že keď otvorili okná, zápach sa ešte zhoršil. Riaditeľ Barkin to pripisoval prúdeniu vzduchu. Prúdenie vzduchu a hormóny – dvaja ničitelia zbližovacej nedele otca so synom.

Situácia bola chúlostivá. Ako riaditeľ školy bol Barkin odborník na dospievajúcich a vedel, že otázku hygieny treba nadhodiť citlivo, aby sa jeho syn nehanbil za svoje telo.

„Josh,“ začal, „rád by som ti povedal zopár slov o tom, aké dôležité je kúpať sa. Konkrétne ide o to, či sa kúpeš.“

„Čo? Áno!“

„No pravdaže, pravdaže sa kúpeš. Ale používaš pri tom mydlo?“

„Prestaň. Áno!“

„Výborne!“ pokračoval riaditeľ Barkin. „Fantastické. A umývaš si mydlom aj nohy?“

„Obviňuješ moje nohy?“

„Nuž, áno,“ pripustil riaditeľ Barkin, „obviňujem nohy. Niekomu smrdia nohy. Konkrétne tebe. Obviňovať je asi prisilné slovo. Ale áno.“

„A čo tvoje nohy?“

„Josh, so svojimi nohami žijem už dlhé roky. Poznám si ich. Moje nohy nikdy takto nesmrdeli. No napriek všetkému sa niet za čo hanbiť. Keď sa z teba stáva muž, tvoje nohy sa prirodzene menia, zväčšujú sa, chlpatejú, a áno, vydávajú nové pachy.“

„Otec!“

„Dobre, dobre, nemusíme sa o tom rozprávať. Skrátka, keď prídeme domov, poriadne sa okúpeš a umyješ si nohy. Prosím ťa o to. Ďakujem.“

Riaditeľ Barkin pustil rádio. Z ohľadu na syna bude predstierať, že ten zápach v aute nie je neznesiteľný, hoci bol.

Riaditeľ Barkin sa pokúšal vyčariť na tvári príjemný úsmev, a keď sa mu to nepodarilo, snažil sa tváriť iba mierne znechutene.

„Nedeľa, nedeľa, nedeľa, nedeľa,“ spieval si na melódiu z rádia.

Nenútene sa načiahol za gombíkom, aby pustil vetranie v nádeji, že navždy vyfúkne ten smrad z auta.

Lenže auto ešte väčšmi naplnil zápach syra, ktorým Niles natrel vetráky pod predným sklom.

Riaditeľa Barkina naplo. Kolesá zaškrípali, keď zastavil auto pred zverimexom.

„Dobre! Von z auta! Kontrola nôh!“

„Čože?“

„Sadni si! Vyzuj si topánky a ponožky!“

Josh si hundrajúc sadol na chodník a vyzul si topánky aj ponožky.

Riaditeľ Barkin vytiahol z Riaditeľskej kapsy kúsok mydla a maličkú fľašku s vodou.

„To je hlúpe.“

„Josh, práve ti robím láskavosť. Jedného dňa sa mi za to poďakuješ.“

Riaditeľ Barkin chytil synovi nohu a zohol sa s mydlom pripraveným v ruke.

Keď si ju pritiahol k nosu, zistil čosi čudné – nesmrdela. Naklonil sa ešte bližšie a ňuchal silnejšie.

„Zaujímavé. Veľmi zaujímavé.“

Na druhej strane ulice stáli Miles a Niles so skejtbordmi pod pazuchami a pobavene na nich hľadeli.

„Tak tento sa nám podaril,“ komentoval Miles. „Dopadlo to síce čudne, ale skvele.“

Niles prikývol. „To teda áno.“

3.

kapitola

V TÚ OSUDNÚ JESEŇ sa takmer každý deň končil nejakým kanadským žartíkom, ktorý spáchala Nebezpečná dvojka. 30. septembra: Veľké cvrlikanie. 15. októbra: Pohroma v bufete. Bližšie sa však pozrieme na celú sériu kanadských žartíkov, ktorá sa odohrala 10. novembra, v deň známy ako fotografický deň Drichmanskej akadémie prírodných vied a literatúry. Deň školského fotografovania je zvláštny. Určite vás stále fo tia fotoaparátmi a mobilmi členovia rodiny alebo kamaráti. No aj tak vás raz do roka v škole požiadajú, aby ste sa obliekli slušne (solídne farby, stredné až tmavé odtiene, aby ste vyzerali nadčasovo), skrotili si frizúry (dva týždne pred fotografovaním sa dajte ostrihať!) a vybrali si jedno z pozadí: západ slnka pri žatve (hnedé), tichomorský vánok (modré), karamelizované jablko (červené) a lesný chodník (zelené). Na všetkých štyroch pozadiach je hmlistá biela špirála, takže na fotke budete vyzerať, akoby vás fotili v čarodejníckom kotle. Môžete si zaplatiť navyše aj za piate pozadie – manažérska sivá (v skutočnosti je to iba obyčajná sivá) –, hoci pochybujeme, že by sa našiel čudák, čo by minul desať dolárov na tú sivú. Potom sa v telocvični postavíte do radu s objednávkou v ruke – osem kusov veľkosti na preukaz, dva kusy do rámčeka na stôl a dva kusy pohľadnicového formátu. Napokon sa dostanete na čelo radu, kde sa každých pár sekúnd zablyskne blesk fotoaparátu. Znudený chlapík s veľkou bradou vám povie nejaký nevydarený vtip a máte fotku, ktorú dáte starým rodičom a jeden portrét poputuje aj na vašu chladničku. Ak sa to vašej rodine páči, možno si dajú vyrobiť aj šálku s vašou fotkou alebo podložku pod myš. Alebo dokonca – božeuchovaj – si ju dajú na puzdro mobilu, takže keď vás mama bude tým mobilom fotografovať, budete sa musieť pozerať na svoju školskú fotku.

Najlepšie fotky nás zachytávajú takých, akí sme. Na školských fotkách sme takí, akí sme v deň školského fotenia. Teraz si sadni a usmievaj sa. Nežmurkaj. Nechceš predsa, aby tvoja školská fotka vyzerala takto:

„Ó, ČLOVEČE!“ vykríkol Stuart. (Ten chlapec na fotke je Stuart.) „Myslím, že som ŽMURKOL!“

Pán Yeager sa poškrabal po brade a pozrel na fotoaparát.

„Áno, žmurkol si.“

„Mne sa to stáva VŽDY,“ komentoval Stuart. „ZĽAKNEM sa BLESKU.“

„Tak to skúsme znova,“ vzdychol si pán Yeager. „Povedz čedar.“

„Ó, PÁNA!“ zvolal Stuart. „Teraz som mal tuším ZAVRETÉ OČI.“

„Tak teda ešte raz. Povedz čedar.“

„Vyzerá to dobre,“ schválil pán Yeager.

„SENZI!“ potešil sa Stuart.

„Ďalší.“

„Ďalší.“

„Ďalší.“

„Ďalší.“

„Môžeš mi ukázať objednávku?“ požiadal pán Yaeger.

„Nemám objednávku,“ odvetila Holly Rashová.

„Zabudla si ju doma?“

„Nie. Nerada sa fotím.“

„Tak prečo si čakala v rade?“

„Nejakú fotku potrebujem,“ vysvetľovala Holly. „Som predsedníčka školy.“

„Ďalší.“

„Ďalší.“

„Čedar!“ povedal Niles. „To je lepšie ako syr! Veľmi vtipné, pán Yaeger. Pamätám si, ako ste takto vtipkovali vlani, ale myslím, že tentoraz je to možno ešte smiešnejšie. Viete, dobrý vtip poznáte podľa toho, že vás rozosmeje bez ohľadu na to, koľko ráz ho počujete.“

„Hm-hmm,“ zamrmlal pán Yeager.

Možno ste si všimli, že Niles Sparks vyzerá celkom ináč, ako keď sme ho videli naposledy. Všimnite si tú viazanku. Učesané vlasy. Všimnite si šerpu s nápisom školský pomocník, ktorá zdobí jeho hruď. Takýto je totiž Niles v škole – či je to v deň fotenia, alebo nie, je to celkom iný človek než v skutočnosti.

Vy už viete, že Niles Sparks je vtipkár. Veľmi rád číta o kanadských žartíkoch, rozmýšľa o kanadských žartíkoch a sníva sa mu o nich. Neviete však (iba že by ste čítali prvý diel Milesa a Nilesa – v tom prípade vitajte a pokojne zvyšok tejto vety preskočte), že Niles Sparks nie je podozrivý, lebo predstiera, že je niekto iný.

„Určite si všimnete, že som do svojho objednávkového formulára napísal všetky svoje aktivity, pán Yeager.“ Niles ukázal na úhľadne napísaný zoznam v dolnej pravej časti papiera.

„Školský pomocník, to je samozrejmé, ale aj kapitán bezpečnostnej hliadky, poručík bezpečnostnej hliadky, teda v podstate všetky dôstojnícke hodnosti bezpečnostnej hliadky, v skutočnosti je jediným ďalším členom bezpečnostnej hliadky okrem mňa iba Miles, no on je iba kadet, hoci stále ho presviedčam, aby prejavil viac iniciatívy! Zároveň som predseda školského výboru pre správanie, predseda LADS, čo je organizácia, ktorú som vymyslel, aby...“

„To sa do školskej ročenky ani nevmestí,“ povedal pán Yeager.

Strčil si do úst kúsok žuvačky a unavene pozrel na Nilesa.

Niles poznal ten unavený pohľad, ktorým naňho práve hľadel pán Yeager. Ten pohľad hovoril: „Takéto decko je v každej škole.“ Niles chápal, že ľudia radi všetko zaraďujú do kategórií − piesne, knihy aj ľudí. Na svete je toľko kníh a piesní a toľko ľudí a väčšinou sú takým či onakým spôsobom zvláštni. Je však priveľmi náročné rozmýšľať o zvláštnych veciach, a tak väčšina ľudí rozdelí svet na kategórie − „hlasné piesne“ alebo „zábavné knihy“ – a potom už nad nimi nemusia premýšľať. Niles Sparks nechcel, aby ľudia o ňom premýšľali. Bol presvedčený, že najlepší fóristi sú neviditeľní. A tak každý deň v škole Niles hral pätolízača, šplhúňa, otravného čudáka.

„To je nikotínová žuvačka, pán Yeager?“ spýtal sa Niles.

„Gratulujem vám, že ste prestali fajčiť! Dúfam, že som vlani nebol na vás príliš tvrdý, ale dúfam aj, že som vám nejako pomohol s rozhodnutím žiť zdravo. Možno by vás zaujímalo, že ste ma inšpirovali k založeniu prvého študentského protifajčiarskeho spolku v Drichmanskej akadémii prírodných vied a literatúry, ktorý som tiež uviedol vo svojej objednávke v dolnom pravom rohu...“

„Ďalší.“

„Daj tie ruky odo mňa preč, Josh,“ povedal Miles. „Si chorý.“

„Nie som!“ ohradil sa Josh a potom zakašľal.

„Josh!“ vykríkla pani učiteľka Shandyová. „Žiadne rohy.“

Josh Barkin pohladkal Milesa Murphyho po hlave a otočil sa k triednej.

„Prepáčte, slečna Shandyová, ale myslím, že ide o nedorozumenie. Viete, ako môj otec, váš šéf, neznáša, keď sú žiaci na školských fotkách strapatí. Iba som sa snažil tomu novému chalanovi upraviť vlasy.“

„Chodím do tejto školy už rok, Josh.“ Presne tak by reagoval nový chalan. Hoci Miles Murphy už býval v Drichmanskom údolí celý rok, stále bol ten nový chalan. Keď sa decká rozprávali o školskej exkurzii spred štyroch rokov alebo o škôlke či o tom, ako tréner O. tancoval na jednej školskej akadémii, Miles vôbec netušil, o čom hovoria. Možno bol o trošku menej nový než pred dvanástimi mesiacmi, ale nový žiak zostane novým žiakom až dovtedy, kým nepríde niekto ďalší alebo kým neskončí školu. Milesovi to vyhovovalo. Chcel byť novým žiakom, kým sa dalo. Využíval rolu nového žiaka. Vysvetľovalo sa tým, prečo trávi toľko času s chalanom, ako je Niles Sparks, a maskovalo to skutočnosť, že je polovičkou fóristického dua.

„Sklapni, ty trkvas!“ oboril sa naňho Josh ako vždy. Fotoaparát cvakol. Blesk sa zablysol.

„Ďalší.“

Table of Contents

Start

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola