Samuel Bjørk

UGLEN

Copyright © Samuel Bjørk 2015

Published by agreement with Ahlander Agency

Translation © 2016 by Lenka Kočišová, Zuzana Inczingerová

Jacket design © dpcom.fr

Jacket photographs © Laura Evans; Rekha Garton/Arcangel

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-4958-5

Stalo sa to v piatok, na jar v roku 1972. Farár pôsobiaci v sandefjordskom kostole nachádzajúcom sa v rovnomennej oblasti sa práve chystal zamknúť faru, keď vtom na farnosť zavítala zvláštna návšteva, čo ho prinútilo nechať faru ešte chvíľu otvorenú.

Mladú ženu nikdy predtým nestretol, no mladého muža, ktorý ju sprevádzal, poznal veľmi dobre. Bol to najstarší syn jedného z najnevľúdnejších mužov v okolí – majiteľa lodenice, ktorý bol nielenže jedným z najbohatších ľudí v krajine, no zároveň mal povesť najštedrejšieho sponzora tamojšej cirkevnej pokladnice. Vďaka jeho finančnému príspevku si mohla farnosť pred desiatimi rokmi dovoliť nový oltár z mahagónového dreva, ktorého zhotovením poverili známeho rezbára Dagfina Werenskiolda. Na oltári bolo sedemnásť výjavov z Ježišovho života a na toto umelecké dielo bol farár neskutočne pyšný.

Muž a žena sa naňho obrátili s čudnou prosbou. Chceli, aby ich potajomky oddal. Prosba sama osebe by nebola ničím zvláštna, ale okolnosti sobáša boli také nezvyčajné, až sa farár domnieval, že si z neho robia žarty. Našťastie, majiteľa lodenice osobne poznal a vedel, že tento starý muž je hlboko veriaci a konzervatívny človek, a tak pochopil, že snúbenci to myslia smrteľne vážne. V poslednom čase starého lodiarskeho magnáta trápila choroba a povrávalo sa, že mu už veľa času nezostáva. Mladý muž, ktorý tu teraz pred ním sedel, onedlho zdedí obrovský majetok, musí však splniť otcovu špeciálnu podmienku – krv ich rodu sa nesmie v žiadnom prípade miešať s krvou potomkov z inej pokrvnej línie. Preto žena, ktorú si jeho syn vyberie za manželku, nesmie mať deti z predchádzajúcich vzťahov.

A tu bol kameň úrazu, pretože žena, do ktorej sa lodiarov syn zamiloval, mala deti z predchádzajúceho manželstva. Dvojročné dievčatko a štvorročného chlapčeka. O deťoch sa nesmel nikto dozvedieť a farár mal snúbencov oddať tak, aby sobáš bez pochybností splnil podmienku, ktorú si konzervatívny magnát stanovil. Bolo to vôbec možné? Plán, ktorý snúbenci zosnovali, sa spoliehal na pomoc mužovej vzdialenej príbuznej z Austrálie, ktorá súhlasila, že sa o deti postará. Takýmto spôsobom by sa vyriešil ich formálny problém. O rok či o dva by po deti poslali a ak budú mať šťastie, tak sa starý majiteľ lodenice stretne so svojím Stvoriteľom skôr, ako by sa deti vrátili. Čo si o tom myslí farár? Dokáže on ako cirkevný hodnostár zachovať odstup a prehliadnuť tento malý úskok, ktorým by im pomohol z bezvýchodiskovej situácie?

Farár predstieral, že si musí celú záležitosť dobre premyslieť, hoci v skutočnosti sa už dávno rozhodol. Obálka, ktorú mladý muž diskrétne položil na stôl, bola dostatočne tučná. Prečo by teda nepodal pomocnú ruku mladému páru v núdzi? Navyše podmienka, na ktorej zomierajúci lodiar trval, bola trocha neprimeraná, alebo nie? Farár súhlasil s malým súkromným obradom, ktorý sa konal potajomky pred nádherným pestrofarebným oltárom o týždeň neskôr.

Ani nie po roku, v januári 1973, zavítala na faru tá istá mladá žena, ale tentoraz prišla sama. Bola očividne znepokojená a zverila sa farárovi, že nevie, komu by sa mala zdôveriť so svojimi pochybnosťami. Niečo nebolo v poriadku, pretože o svojich deťoch nemala žiadne správy. Mali jej posielať fotografie a listy, ale nič jej neprišlo a začínala si myslieť, že oná vzdialená príbuzná v Austrálii vlastne nikdy neexistovala. Žena sa mu tiež posťažovala, že muž, ktorého si vzala za manžela, je úplné iný, ako si sprvu myslela. Takmer vôbec sa s ňou nerozpráva a ani nespia spolu v jednej posteli. Navyše mal tajomstvá, temné a ťaživé, o ktorých si netrúfla ani nahlas rozprávať. Také, na ktoré sa ani len neodvážila pomyslieť. Mohol by jej farár nejako pomôcť? Farár sa ju snažil upokojiť. Ubezpečoval ju, že o tom bude premýšľať a požiadal ju, nech o pár dní znova príde.

Na druhý deň ráno našli mladú ženu mŕtvu v aute. Jej bezvládne telo sa opieralo o volant. Auto skončilo v priekope neďaleko lodiarovho luxusného sídla na ostrove Vesterøya v blízkosti centra sandefjordskej oblasti. V novinách sa písalo, že žena bola pravdepodobne pod vplyvom alkoholu, keď sadala za volant, a polícia uzavrela prípad ako nešťastnú nehodu.

Potom ako farár odslúžil zádušnú omšu a pohreb, rozhodol sa navštíviť mladého dediča a povedať mu pravdu. Rozpovedal mu o návšteve jeho nebohej manželky deň pred nehodou, porozprával mu o jej pochybnostiach a obavách o deti a spytoval sa ho, či je všetko tak, ako má byť. Mladý lodiar po celý čas počúval a prikyvoval. Neskôr sa mu zdôveril, že jeho manželka bola chorá a v poslednom čase sa necítila veľmi dobre. Užívala silné lieky a dokonca si rada vypila. Veď sám farár bol svedkom toho, ako dopadla. Potom mladý lodiar načmáral zopár číslic na hárok papiera a posunul ho smerom ku farárovi. Nebolo toto mestečko primalé pre takého dôležitého Božieho služobníka? Možno na inej pozícii by mohol slúžiť Pánovi lepšie ako doteraz. Možno niekde bližšie k hlavnému mestu. Za pár minút sa dohodli na podrobnostiach jeho ‚povýšenia‘. To bolo poslednýkrát, čo spolu hovorili. Farár mlčky vstal zo stoličky, o pár týždňov si zbalil kufre a už nikdy viac ho v sandefjordskej oblasti nevideli.

Dievčatko ležalo potichu schúlené pod dekou na pohovke a čakalo, kým ostatné deti konečne zaspia. Teraz sa rozhodlo. Dnešná noc je na to vhodná. Už sa nebude viac báť. Už nebude dlhšie čakať. Čoskoro oslávi siedme narodeniny, už bude veľká. Urobí to, len čo sa trocha zotmie. Dnes tú tabletku na spanie neprehltla, po celý čas ju schovávala pod jazykom. Teta Juliane ju skontrolovala a nešetrila chválou, aká je poslušná.

„Otvor ústa!“ Vyplazila jazyk.

„Poslušné dievča. Ďalší!“

Jej brat sa vzoprel už dávnejšie. Prestal prehĺtať tabletky vtedy, keď ho po prvýkrát zamkli dole v pivnici. Každý večer si tabletku vložil do úst, ale namiesto toho, aby ju prehltol, schoval si ju pod jazyk.

„Otvor ústa!“ Vyplazil jazyk.

„Dobrý chlapec. Ďalší!“

V tej tmavej pivnici strávil dlhé tri týždne a to len preto, lebo sa odmietol ospravedlniť. Všetky deti vedeli, že nič zlé neurobil, ale dospelí ho tam aj tak zatvorili. A tá chvíľa ho navždy zmenila. Každý večer si schoval tabletku pod jazyk a čakal, kým ostatné deti zaspia. A ona, hoci mala zmysly otupené účinkami tabletky, videla, ako sa jeho tieň vykráda z izby a mizne v tme. Občas snívala o tom, kde sa jej brat túla uprostred noci. Niekedy bol princom, ktorý musí precestovať neznáme krajiny, aby bozkom zobudil spiacu princeznú. Inokedy bol statočným rytierom, ktorý zabil draka čarovným mečom zaseknutým v skale a len vyvolený mládenec ho z nej mohol vytiahnuť. To všetko boli len sny a nie skutočnosť. Pretože v skutočnosti nemala ani len potuchy, kam jej brat chodieva.

Dievčatko čakalo, kým ostatné deti zaspia a potichu ako myška sa prešmyklo von. Hoci už prišla zima, vonku bolo stále pomerne teplo. Šero sa ešte vždy vznášalo medzi korunami stromov. Kráčalo naboso cez trávnaté priedomie a schovávalo sa v tieňoch, až kým sa neocitlo v bezpečnom náručí lesného porastu. Keď sa ubezpečila, že ju nikto nesleduje, rozbehla sa dole chodníkom pomedzi vysoké stromy až k bránke, kde bola upevnená tabuľa s anglickým nápisom ‚Zákaz vstupu‘. Na tomto mieste sa rozhodla, že začne hľadať.

Počula svojho brata a ešte iného chlapca, ako si o tom šepkajú. O mieste, kde môžu byť osamote. O starej polorozpadnutej chatrči ukrytej vo vzdialenom kúte tejto oblasti, ktorú ešte nikdy na vlastné oči nevidela. Každé ráno vstávali o šiestej a do postele si líhali večer o deviatej. Ich dni ubiehali rovnako, stereotyp, ktorý sa nikdy nemenil. Počas vyučovania mali polhodinové voľno rozdelené do dvoch pätnásťminútových prestávok, potom nasledovali domáce úlohy, joga, pranie a všetko ostatné, čo bolo treba urobiť. Usmiala sa pri zvuku svrčkov a keď odbočila z chodníka, pocítila pod nohami chlad a mäkkosť trávy. Opatrne sa presúvala popri plote k miestu, kde si predstavovala, že spomínaná chatrč môže stáť. Možno to bolo čudné, ale vôbec sa nebála. Cítila sa ľahká ako pierko, ten príšerný strach sa dostaví až neskôr, preto bola šťastná, voľná ako motýľ, celkom sama so svojimi myšlienkami v krásnom lese, ktorý tak nádherne voňal.

Pery sa jej zrazu rozšírili do úsmevu a jej prsty skĺzli po rastline v tvare hviezdy. Podobalo sa to na jeden z tých snov, ktoré sa jej prisnili, keď prehltla tabletku na spanie, a tá nebola dostatočne silná. Čupla si k práchnivému pňu a ani trocha sa nezľakla, keď niečo zašuchotalo v neďalekých kríkoch. Že by to bola koala, čo sa odvážila zliezť zo stromu? Alebo to bola kengura preskakujúca neďaleký plot? Potichu sa zasmiala a predstavovala si, aké krásne by bolo, keby raz mohla pohladkať koalu. Vedela, že koala má ostré pazúry, preto bolo akékoľvek maznanie sa s ňou vylúčené. Napriek tomu si predstavila, aké by to bolo, pohladkať ju, cítiť jej mäkký kožuch pod prstami, ako by chladný vlhký ňufák koaly spočinul na jej krku...

Takmer zabudla, prečo sa vlastne vybrala do lesa. Zrazu sa prebrala zo snenia a zastala v nemom úžase. Pár metrov pred ňou stála lesná chatka. Dievčina zvedavo naklonila hlavu nabok a so záujmom pozorovala sivé dosky, ktoré sa pred ňou z ničoho nič zjavili. Takže to bola pravda. To, o čom si šepkali, naozaj existovalo! To tajomné miesto v lese, kam sa mohla schovať, kde mohla byť voľná, naozaj existovalo! Opatrne sa zakrádala popri sivej stene a na koži pocítila jemné mravčenie, keď sa približovala k vchodovým dverám.

Dievča ešte netušilo, že pohľad, ktorý sa jej naskytne, ju navždy zmení a bude ju prenasledovať každú noc počas nadchádzajúcich rokov – pod dekou na nepohodlnej pohovke, v lietadle smerujúcom na opačný koniec sveta, potom ako ju a všetky ostatné plačúce deti posadí do lietadla polícia, pod perinou v mäkkej posteli v tej novej krajine, kde všetky zvuky zrazu znejú úplne inak. O ničom ešte nevedela, keď dvíhala ruku a siahala po kľučke, ani keď ju stlačila a vŕzgajúce dvere sa pomaly otvorili.

Vnútri bola tma. Trvalo niekoľko sekúnd, kým si jej oči privykli. Vôbec však nezaváhala. Najprv videla len siluetu, ale teraz, keď kontúry nadobúdali konkrétny tvar, videla ho tam sedieť. Svojho brata. Nemal na sebe ani kúska odevu, bol vyzlečený donaha. Vlastne nebol nahý, jeho telo bolo pokryté niečím... vtáčím perím? Sedel schúlený do klbka v rohu miestnosti, pokrivené stvorenie podobajúce sa na vtáka, ktoré akoby pochádzalo z iného sveta. Niečo mal v ústach. Akési malé zvieratko. Že by to bola myš? Bratovo telo bolo pokryté vtáčím perím a v zuboch zvieral mŕtvu myš.

A to bol presne ten pohľad, ktorý navždy a nenávratne zmenil jej život. Brat sa k nej pomaly otočil a bez slova na ňu hľadel. Na tvári mal prekvapený výraz, akoby ju vôbec nespoznával. Svetlo prenikajúce do miestnosti cez špinavé okná dopadalo na operenú ruku, ktorá sa pomaly hýbala vzduchom. Jeho ústa sa roztiahli do širokého úsmevu, potom si spomedzi bielych zubov vyslobodil mŕtveho hlodavca a do dievčatka zavŕtal svoj prázdny mŕtvy pohľad. Zašuchoril perím a povedal: „Som sova.“

PRVÁ ČASŤ

1

Fotograf Tom Petterson vytiahol z auta svoj batoh a chvíľu si vychutnával pohľad na priezračnú vodu vo fjorde. Potom si prehodil batoh cez chrbát a vykročil do lesa. Bol začiatok októbra a chladivé slnečné lúče kúpali krajinu navôkol v zlatistej farbe. Jemné pásiky svetla dopadali na žlté a červené jesenné lístie, ktoré čoskoro opadne a uvoľní priestor zime.

Tom Petterson zbožňoval svoju prácu, najmä ak mohol tráviť čas vonku. Poveril ho tým samotný guvernér kraja Oslo a Akershus. Mal zmapovať včelník severný, zákonom chránenú rastlinu, ktorej hrozilo vyhynutie a nachádzala sa výlučne v oblasti osloského fjordu. Na svojom blogu dostal nový tip na oblasť výskytu tejto rastlinky, a tak sa ju rozhodol dnes preskúmať. Mal za úlohu zapísať počet a polohu novoobjavených exemplárov tohto veľmi ojedinelého a mimoriadne vzácneho druhu.

Včelník severný je asi desať až pätnásť centimetrov vysoká rastlina s modrými, modrofialovými alebo čisto fialovými kvetmi, ktoré na jeseň zoschnú, sfarbia sa dohneda a svojím výzorom pripomínajú klasy. Vzácna je nielen samotná rastlina, ale aj zriedkavo sa vyskytujúci chrobák blyskáčik, malý hmyz s modrým pancierom, ktorý žije výlučne v kvetoch včelníka severného. Zázraky prírody, pomyslel si Tom Petterson a zoširoka sa usmial. Zišiel z chodníka a riadil sa pokynmi nadšeného a pozorného amatérskeho botanika, ktorý ho upozornil na túto oblasť svojím príspevkom na blogu.

Občas premýšľal o tom, či Boh naozaj existuje. Nikdy by to nahlas nepriznal, pretože rodičia ho vychovali v duchu, že Boh neexistuje a boli pri tejto výchove veľmi dôslední. Občas si však myslel, že to nie je pravda. Božie dielo. Všetky malé a veľké veci, ktoré do seba tak nádherne zapadali a vytvárali celok. Vtáci, ktorí sa sťahovali na juh a prekonávali obrovské vzdialenosti len preto, aby každú jeseň doleteli na to isté miesto. Listy na stromoch, ktoré každý rok menili farbu a premieňali stromy a zem okolo nich na živé umelecké dielo. Nie, nikdy by to nahlas nepriznal, ale často o tom uvažoval.

Tom Petterson bol zamestnancom Fakulty prírodných vied Univerzity v Osle. Po doštudovaní na univerzite a získaní titulu mu na fakulte ponúkli miesto. Po roku sa na fakultných chodbách pošuškávalo, že sa uvoľnila pozícia dekana katedry biologických vied a jeho meno skloňovali v súvislosti s touto funkciou. Tom Petterson však neurobil nič pre takéto povýšenie. Dekan katedry biologických vied? Nie, naňho to bolo priveľa administratívy. Bol spokojný tam, kde bol. Obľuboval vychádzky do prírody a to bol aj dôvod, prečo sa stal botanikom. Nemal najmenší záujem vysedávať na schôdzach.

Keď mu zavolali z kancelárie krajského guvernéra a poverili ho touto úlohou, považoval to za obrovskú česť a s nadšením sa jej chopil. Ochranca včelníka severného, tým by sa veľmi rád stal. Botanikovi sa roztiahla tvár do širokého úsmevu, keď si zrazu spomenul na objav na ostrove Snarøya spred niekoľkých rokov. Obrovský nález rastlín na pozemku, ktorý patril istému milionárovi. Nie všetci sa z tohto objavu tešili. Samozrejme, že tí, čo si kúpili pozemky, by na mieste nálezu najradšej nerušene a v tichosti postavili svoje luxusné vily s bazénmi, no včelník severný bol podľa Bernského dohovoru prísne chránenou voľne žijúcou rastlinou, preto ho nesmeli zlikvidovať, ani akýmkoľvek spôsobom poškodiť.

Odbočil doprava, pretisol sa pomedzi dva vysoké ihličnaté stromy a kráčal pozdĺž potôčika až k miestu, kde sa mali rastliny údajne nachádzať, čo na jeho tvári vyčarilo ďalší úsmev. Tom Petterson bol telom a dušou ochrancom prírody a neskutočne ho tešilo, že aspoň raz v živote vyhrala súboj s bagrami celkom nenápadná rastlinka. Prekročil potôčik a vtom zastal, lebo v kroví začul šuchot. Petterson zdvihol fotoaparát, pripravený zachytiť každý detail. Jazvec? Nebol to náhodou jazvec lesný? Toto bleskurýchle zviera nebolo vôbec také rozšírené, ako si mnohí mysleli. Nasledoval zvuky, ktoré ho doviedli na čistinku, no svetlo dopadajúce cez koruny stromov ho tak oslepilo, že nič nevidel. Jedna z fotografií, ktorá mu na blogu jednoznačne chýbala, bola fotografia jazveca lesného. Okrem toho by to bol aj skvelý úlovok – tri včelníky severné a jazvec lesný. Perfektný sobotňajší výlet do prírody.

Zrazu si všimol, že pred ním niečo leží. Modrobiele nahé telo. Dievča. Tínedžerka. Tom Petterson od ľaku pustil z ruky fotoaparát a v šoku si ani nevšimol, že padol do vresového porastu. Pred ním ležalo telo mŕtveho dievčaťa. Perie? Preboha. V lese leží nehybné a nahé telo mladej dievčiny. Telo pokrýva perie. A v ústach má bielu ľaliu. Tom Petterson sa zvrtol na päte, náhlivo sa predieral hustým porastom, až kým nenašiel chodník. Bežal, čo mu sily stačili. Dobehol až k autu a zavolal 112.

2

Policajný vyšetrovateľ Holger Munch sedel v aute pred domom v mestskej časti Røa, ktorá je zároveň aj jedným z osloských predmestí. Svoj súhlas oľutoval. V tomto bielom rodinnom dome býval so svojou bývalou manželkou Marianne až do rozvodu pred desiatimi rokmi. Odvtedy do domu nevkročil.

Tento zavalitý vyšetrovateľ si zapálil cigaretu a stiahol okienko. Pred pár dňami absolvoval pravidelnú lekársku prehliadku a lekár mu znova dôrazne prízvukoval, aby z jedálneho lístka vylúčil mastné jedlá a výrazne obmedzil cigarety. Nič z toho však tento päťdesiatštyriročný policajt neplánoval urobiť, určite nie v blízkej budúcnosti. Holger Munch totiž potreboval cigarety pri premýšľaní, a on veľmi rád premýšľal. Zbožňoval šach, krížovky, matematiku, skrátka všetko, čo mohlo naštartovať jeho mozgové bunky. Často vysedával pred počítačom a četoval so svojimi priateľmi o rozličných partiách nórskeho šachistu Magnusa Carlsena, debatovali o riešeniach veľkých či malých matematických hádaniek ako napríklad o tej, ktorú mu nedávno odmejloval jeho priateľ Juri, profesor z Minska. Pred niekoľkými rokmi na ňu natrafil na internete.

V jazere stojí kovová tyč. Polovica tyče je zapichnutá v zemi, tretina tyče je pod vodou a osem metrov tejto tyče vytŕča nad hladinu. Aká dlhá je táto tyč?

S pozdravom J.

Munch sa na chvíľu zamyslel, a poľahky dospel k správnemu riešeniu. Práve sa chystal Jurimu odpísať, no vyrušil ho vyzváňajúci mobil. Skĺzol pohľadom na displej. Mikkelson, jeho šéf z Grønlandu. Munch nechal mobil ďalej vyzváňať, ešte niekoľko sekúnd zvažoval, či ho má zdvihnúť, ale nakoniec sa rozhodol ignorovať ho. Stlačil červené tlačidlo na displeji a vložil mobil naspäť do vrecka. Teraz má vyhradený čas na rodinu. Zhruba pred desiatimi rokmi čelil podobnej dileme a rozhodol sa nesprávne. Nevenoval dosť času a pozornosti svojej rodine, pracoval dvadsaťštyri hodín denne, a keď už bol konečne doma, v myšlienkach vždy zablúdil niekam inam. A teraz znova stál pred týmto bielym domom, pod ktorého strechou žije s niekým iným jeho bývalá žena.

Holger Munch sa poškriabal na brade, pozrel sa do spätného zrkadla na obrovský ružový darček na zadnom sedadle previazaný zlatou stuhou. Dnes oslavovala vnučka Marion, jeho malé zlatíčko, svoje šieste narodeniny. Len preto prišiel sem na predmestie Røa, aj keď sa kedysi zaprisahal, že jeho noha viac prah tohto domu neprekročí. Posledný raz si potiahol z cigarety a prstom druhej ruky prešiel po prste, kde ešte donedávna nosil obrúčku. Nosil ju na prste celých desať rokov po rozvode, nedokázal si ju jednoducho dať dole. Marianne bola jeho veľká láska a predstavoval si, že budú navždy spolu. Ani roky po rozvode Munch nebol schopný pozvať nijakú inú ženu na rande. Niežeby nemal na to príležitosť. Stretol zopár žien, ktoré sa okolo neho obšmietali, ale on nemal jednoducho záujem. Nezdalo sa mu to reálne. Až teraz si sňal z prsta obrúčku. Schoval ju do skrinky v kúpeľni, pretože nemal to srdce ju len tak zahodiť. Hoci ubehlo desať rokov, mohol ešte dúfať? Alebo to bola z jeho strany chyba? Mal nakoniec poslúchnuť rady svojich priateľov a pohnúť sa ďalej? Nájsť si nejakú inú?

Holger Munch si sťažka povzdychol, znova si potiahol z cigarety a ešte raz sa zahľadel na ružový narodeninový darček. Možno to aj tentoraz trocha prehnal. Jeho dcéra Miriam mu za to veľmi často nadávala, pretože sa domnievala, že malú Marion rozmaznáva. Doprial jej totiž vždy všetko, na čo prstom ukázala. Ani teraz sa nezdržal a kúpil to, čo si myslel, že si jeho vnučka praje najviac na svete. Bábiku Barbie s celým Barbie domom a vlastným Barbie autom. Akoby už počul svoju dcéru Miriam, ako mu drží prednášku o rozmaznávaní detí, ženskom tele, idoloch a ideáloch. Preboha, nebola to náhodou len obyčajná bábika? Čo môže byť zlé na tom, že si túto bábiku želá jedno malé dievča ako darček na narodeniny?

Opäť mu zazvonil mobil a na displeji sa znova objavilo Mikkelsonovo meno. Munch stlačil to isté červené tlačidlo a hovor odmietol. Keď mobil zazvonil tretí raz, bol takmer v pokušení zdvihnúť ho. Mia Krügerová. S láskou myslel na svoju kolegyňu, no aj tak hovor neprevzal. Ide o rodinu. Zavolá jej neskôr. Možno by sa s ňou mohol neskôr večer stretnúť v bare Justisen pri čaji. To bude zrejme to, čo bude po tomto stretnutí potrebovať ako soľ. Pozhovárať sa s Miou. Veď sa už dlhšie nestretli a naozaj mu chýbala.

Len pred niekoľkými mesiacmi ju navštívil na ostrove pri pobreží Trøndelagu, aby ju priviedol domov. Izolovala sa od okolia, nemala dokonca ani mobil a on musel letieť až do Værnes, požičať si auto a primäť lokálnu políciu, aby ho loďou prepravila až k nej. Mal so sebou vyšetrovaciu zložku, ktorá ju donútila opustiť samotu a vrátiť sa naspäť do hlavného mesta. Munch rešpektoval všetkých kolegov v jednotke, ale Mia Krügerová bola veľmi špeciálna. Naverboval ju počas štúdia na Vysokej škole policajnej, skôr ako riadne ukončila štúdium. Mala vtedy asi dvadsať rokov a na dievča so zvláštnym talentom ho upozornil samotný rektor a zároveň Munchov bývalý kolega. Prvé stretnutie prebehlo neformálne v neďalekej kaviarni. Mia Krügerová, mladá dievčina v bielom svetri, úzkych čiernych nohaviciach, s dlhými čiernymi vlasmi ako nejaká indiánka a s tými najjasnejšími modrými očami, aké kedy videl. Okamžite sa mu zapáčila. Bola inteligentná, sebavedomá a sálal z nej neuveriteľný pokoj. Hoci vedela, že sa stretli, aby ju otestoval, bola nanajvýš zdvorilá, s iskrou v očiach, ktorá predznamenávala jedinú nevypovedanú otázku: Myslíš si, že som úplne padnutá na hlavu?

Mia Krügerová prišla o svoju sestru-dvojča pred mnohými rokmi. Našli ju mŕtvu v jednej špinavej pivnici v osloskej mestskej časti Tøyen po predávkovaní heroínom. Mia zo smrti obviňovala Sigridinho priateľa. O pár rokov neskôr, pri jednej rutinnej obhliadke prívesu v horskej oblasti Tryvann, sa ich cesty opäť skrížili. Mal pri sebe novú obeť. Mia vystrelila v afekte a dvoma zásahmi priamo do hrude ho zabila. Holger Munch tam vtedy bol a vedel, že celý prípad by mohli klasifikovať ako smrť v sebaobrane. Keďže sa Miu snažil obhajovať a chrániť, preložili ho do iného obvodu. Miu začali interne vyšetrovať. Takmer dva roky potom, ako nastúpil na policajnú stanicu v meste Hønefoss, ho zavolali naspäť ako policajného vyšetrovateľa a šéfa Špeciálnej vyšetrovacej jednotky na ulici Mariboesgate. Miu povolali opäť do služby, no šéf na Grønlande si o nej napriek všetkému myslel, že je emočne labilná. Mikkelson ju teda znova suspendoval a odkázal jej, že do kancelárie nevstúpi, kým sa nepodrobí sedeniam u psychológa, ktorý ako jediný ju môže uznať za práceschopnú.

Munch zrušil ešte jeden šéfov hovor, zostal sedieť v aute a uprene sa pozeral do spätného zrkadla. Čo to vlastne stvára? Ubehlo desať rokov a on tu sedí v aute pred ich bývalým spoločným domovom, kde ona žije s iným mužom a i napriek tomu stále dúfa, že by sa to dalo nejakým spôsobom vyriešiť? Si idiot, Holger Munch. Pravdepodobne by k psychológovi mali zájsť viacerí. Munch si vzdychol a vyšiel z auta. Vonku sa ochladilo. Leto sa definitívne skončilo a vyzeralo to, že aj jeseň sa už chýli ku koncu, hoci bol len začiatok októbra. Pritiahol si vlnený kabát tesnejšie k telu, vylovil z vrecka mobil a poslal Jurimu odpoveď.

48 metrov;) HM

Potiahol si poslednýkrát z cigarety, zobral obrovský narodeninový darček zo zadného sedadla auta, dvakrát sa zhlboka nadýchol a vydýchol a pomalým krokom kráčal po štrkovej cestičke k bielemu rodinnému domu.

Table of Contents

Start

PRVÁ ČASŤ

1

2