Holly Smale

ŠPRTKA

Copyright © Holly Smale 2013

Translation © 2016 by Jana Pernišová

Translated under licence from HarperCollinsPublishers Ltd

Cover layout design © HarperCollinsPublishers Ltd 2012

Cover photographs © Quavondo/Getty Images (tvár);

John Rensten/Getty Images (okuliare a oči);

PhotoAlto/Alix Minde/Getty Images (ústa);

Shutterstock.com (vlasy)

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-5092-5

Venujem starému otcovi,

môjmu najobľúbenejšiemu šprtovi

šprt m. neformálne, slangové

1. bifľoš

2. nepopulárny človek, ktorého správanie sa vníma ako zvláštne, nezvyčajné

3. osoba, ktorá cíti potrebu vyhľadať si slovo „šprt“ v slovníku; šprtka femininum

1

Volám sa Harriet Mannersová a som šprtka.

Viem to, lebo som si to práve prečítala v slovníku. Označila som bodkou každý symptóm, čo znie povedome, a zdá sa, že mám všetky. Pravdupovediac ma to vôbec neprekvapuje. Naznačuje to aj fakt, že mám na nočnom stolíku slovník a vedľa neho pravítko a ceruzku s logom Prírodovedného múzea, aby som si mohla úhľadne podčiarknuť všetky zaujímavé slová.

Navyše mám na školskej taške veľký červený nápis ŠPRTKA. Už odvčera.

Pravdaže, nejde o moje dielo. Keby som sa rozhodla počmárať svoj majetok, vybrala by som si duchaplný citát z dobrej knihy či zaujímavý, neveľmi známy fakt. A určite by som nepoužila červenú fixku, skôr čiernu, modrú alebo zelenú. Neobľubujem červenú, aj keď je to farba s najväčšou vlnovou dĺžkou, akú je ľudské oko schopné rozpoznať.

Neviem naisto, kto sa rozhodol popísať mi tašku (hoci mám isté podozrenie), no samotné písmená sú takmer nečitateľné. Páchateľ asi nedával pozor, keď nám pred týždňom na angličtine vraveli, že písmo je veľmi dôležitý spôsob sebavyjadrenia. Mne to však vyhovuje – ak totiž nájdem fixku s rovnakým odtieňom, s trochou šťastia sa mi podarí dopísať medzi P a R písmeno O. Budem sa tváriť, že ide o prejav mojej tipovacej vášne.

Nemám rada stávkové kancelárie, ale to sa nik nedozvie.

Podstatné je, že moja taška, anonymný pisateľ i výkladový slovník sa zhodujú v jednom – som šprtka.

Viete, že „šprtka“ je odvodené od slova spìrti, čo znamená kopať nohou?

Presne tak. Čosi také vedia len šprti. Tomu sa vraví irónia.

2

Keď už teda viete, kto som, asi by vás zaujímalo, kde bývam a čo robím, však? Príbeh totiž tvoria tri základné zložky: postava, miesto a dej. Čítala som to v knihe s názvom

Ako napísať príbeh. Jej autor momentálne neoplýva príbehmi, ale keď mu raz nejaké napadnú, bude presne vedieť, ako ich napísať.

Poďme na to.

Je decembrové ráno a ja ležím v posteli pod štrnástimi prikrývkami a príšerne sa potím. Nechcem vás znepokojovať, no zdá sa, že som chorá. Mám vlhké ruky, dvíha sa mi žalúdok a som oveľa bledšia než pred desiatimi minútami. Navyše mám na tvári čosi, čo sa podozrivo podobá na vyrážky. Čelo i líca mi pokrývajú roztrúsené červené bodky, ktoré vôbec nie sú symetricky rozmiestnené. Na brade a pri ľavom uchu mám dva väčšie vriedky.

Znovu sa pozriem do príručného zrkadla, čo leží na nočnom stolíku, a vzápätí nahlas vzdychnem. Som vážne chorá, o tom niet pochýb. Nebolo by správne vystavovať tejto nebezpečnej infekcii iné, možno dokonca menej odolné imunitné systémy. Jednoducho s ňou musím bojovať sama.

Radšej celý deň nevystrčím päty z domu.

S posmrkávaním sa zahniezdim a pozriem na hodiny, čo visia na protiľahlej stene (sú naozaj skvelé – všetky čísla sú namaľované dole, akoby práve popadali, pravdaže, keď sa ponáhľam, musím hádať, koľko je vlastne hodín). Potom zavriem oči a v duchu odpočítavam:

Desať, deväť, osem, sedem, šesť, päť, štyri, tri, dva...

V tej chvíli sa otvoria dvere a izbu naplnia poletujúce vlasy, ruky, kabelka a plášť, akoby tu vybuchla dievčenská bomba. Nat sa tu zjavila ako mávnutím presne načasovaného čarovného prútika.

Aby bolo jasné, Nat je moja najlepšia priateľka. Dokonale si rozumieme, ani čo by sme mali jeden mozog, ktorý sa pri narodení rozdelil na dve časti. Alebo (čo je oveľa pravdepodobnejšie) dva mozgy, čo po príchode na svet vytvorili jeden celok. Pravdaže, je to iba metafora – zoznámili sme sa, keď som mala päť rokov, a dovtedy by sme bez mozgu určite neprežili.

Chcem tým povedať len jedno: s Nat sme si veľmi blízke. Žijeme v absolútnej harmónii, sme ako jedna osoba, dokonalý prúd vedomia bez jediného hnevlivého slova. Vládne medzi nami nespochybniteľná synergia. Sme ako delfíny v Morskom svete, čo naraz vyskakujú z vody a ladne si prihrávajú loptu.

Asi tak. Nat vojde do izby, pozrie na mňa, okamžite zastane a založí si ruky vbok.

„Dobré ráno,“ zachrapčím spod prikrývok a prudko sa rozkašlem. Ľudia pri kašli uvoľňujú vzduch rýchlosťou približne deväťdesiatšesť kilometrov za hodinu. Nechcem sa chvastať, ale som presvedčená, že to bez problémov vytiahnem na stovku, možno dokonca stodesať.

„Ani to neskúšaj,“ odsekne Nat.

Prestanem kašľať a vyvalím na ňu obrovské zmätené oči. „Čože?“ zahabkám nevinne a znovu zakašlem.

„Myslím to vážne. Nech ti to ani nenapadne.“ Netuším, o čom to hovorí. Horúčka mi zahmlieva rozum.

„Nat,“ odvetím zničeným hláskom, zavriem oči a priložím si ruku na čelo. Som ako prázdna škrupina, vylúpaný struk.

„Mám zlé správy.“ Pootvoreným okom sa rozhliadnem po izbe. Nat na mňa stále hľadí so založenými rukami.

„Budem hádať,“ vyhlási sucho. „Si chorá.“

Venujem jej slabý, no statočný úsmev, asi ako Jane v Pýche a predsudku, keď ju silná nádcha pripútala na lôžko. „Neuveriteľné, ako ma poznáš,“ odvetím s láskou.

„Akoby sme mali jednu myseľ.“

„Ak bude treba, vytiahnem ťa z postele párom volov.“ Nat prikročí bližšie. „A vráť mi môj rúž,“ dodá.

Zaodŕham. „Aký rúž?“

„Ten, ktorým si si pobodkovala tvár.“

Otvorím ústa a bez slova ich zase zavriem. „To nie je rúž, ale nebezpečná infekcia,“ podotknem tíško.

„No toto, Harriet, zdá sa, že tvoja infekcia sa ligoce a dokonale ladí s mojimi novými topánkami.“

Zosuniem sa pod prikrývku, takže mi vidno iba oči.

„Dnešné infekcie sú mimoriadne vyspelé,“ vysypem tak dôstojne, ako sa len dá. „Mnohé z nich dokonca odrážajú svetlo.“

„A obsahujú malé zlaté trblietky?“ Vzdorovito zdvihnem bradu. „Niekedy áno.“

Nat mykne nosom a prevráti oči. „Jasné. A tvoja tvár zrazu produkuje zásyp, však?“

Rýchlo zasmrkám. Moje nervy. „Chorých ľudí treba udržiavať v suchu,“ objasním nonšalantne. „Vo vlhku sa totiž množia baktérie.“

Nat znovu vzdychne. „Okamžite vylez z postele, Harriet.“

„Lenže...“

„Vylez z postele.“

„Nat, ja...“

„Už aj!“

Zdesene pozriem na prikrývky. „To nejde! Veď som v pyžame!“ vyhŕknem zúfalo. Musím to nejako uhrať. Skúsim zmeniť taktiku. „Nat, vari to nechápeš?“ spustím vážne. „Čo ak sa mýliš? Možno práve zomieram. Ako s tým dokážeš žiť?“

„Máš pravdu,“ súhlasí Nat a pristúpi ešte bližšie. „Ak s tým neprestaneš, o chvíľku ťa zabijem, Harriet Mannersová. A neboj sa, dokážem s tým žiť. Vylez konečne z postele, simulantka.“

Nemám čas brániť sa – Nat sa vrhne vpred a stiahne zo mňa prikrývku.

V izbe sa rozhostí ticho.

„Ach, Harriet,“ vzdychne Nat smutne, no v hlase jej predsa zaznie víťazoslávny tón.

Prečo? Lebo ležím v posteli oblečená a obutá so škatuľkou zásypu a žiarivo červeným rúžom v rukách.

3

Dobre teda, klamala som.

A nielen raz.

S Nat nežijeme v dokonalej harmónii. Pravdaže, sme si veľmi blízke, trávime spolu kopu času a máme sa rady, no odkedy sme vyrástli, naše záujmy a záľuby sa uberajú trochu odlišným smerom.

Vlastne dosť odlišným.

Niežeby sme neboli nerozlučné. Sme najlepšie priateľky, často sa smejeme, až kým jednej z nás nevyprskne z nosa pomarančový džús (rovno na biely koberec jej mamy – ten smiech nás rýchlo prešiel). Pamätám si, ako sa Nat v šiestich rokoch vycikala na podlahu baletného štúdia a jedine ona vie o dinosaurom plagáte, ktorý mám v skrini.

V poslednom čase však prichádzajú chvíle, keď sa naše túžby a záujmy... akosi rozchádzajú. A práve preto som dnes ráno predstierala, že som chorá, čo nie je celkom pravda.

Vlastne vôbec. Som zdravá ako rybička.

Rozbehneme sa za školským autobusom, čo nám sily stačia, no Nat stále vyzerá akosi nazlostene.

„Neuveriteľné,“ vzdychne, keď musí dvanásty raz zastať, aby som ju dobehla. „Minulý týždeň som s tebou pozerala ten hlúpy dokumentárny film o ruskej revolúcii, hoci trval asi štyristo hodín. Mohla by si mi to oplatiť a ísť so mnou na náučnú exkurziu zameranú na spoznávanie textílií z pohľadu spotrebiteľa.“

„Myslíš nakupovanie,“ zafuním a chytím si boky, lebo mám pocit, že sa každú chvíľu rozletia. „Volá sa to nakupovanie.“

„Na letáku stojí čosi iné. Je to školská exkurzia, určite má aj vedomostný prínos.“

„Nie,“ vydýchnem. „To teda nemá.“ Nat opäť zastane a čaká ma. „Sú to len nákupy, nič viac.“

Myslím, že tentoraz sa nemýlim. Napokon, ideme na módnu prehliadku Clothes Show Live v Birminghame. Volá sa to módna prehliadka, lebo si tu ľudia prezerajú najnovšiu módu. Oblečenie. Naživo. V Birminghame. A potom ho kupujú. A berú si ho domov.

Inými slovami, sú to nákupy.

„Bude to zábava,“ vyhlási Nat. Znovu sa ocitla pár metrov predo mnou. „Majú tam všetko možné, Harriet. Všetko, po čom ti srdce piští.“

„Vážne?“ odvetím tak sarkasticky, ako sa len dá, keďže ledva dýcham a začínajú mi pískať priedušky. „Majú tam lebku triceratopsa?“

„... nie.“

„A čo model prvého funkčného lietadla v životnej veľkosti?“

„... asi ani ten.“

„Ani autorský rukopis knižky Johna Donna s bielymi rukavičkami, aby som mohla obracať stránky?“

Nat sa zamyslí. „Nie je to veľmi pravdepodobné,“ uzná.

„Takže predsa len nemajú všetko, po čom mi srdce piští, však?“

Keď dorazíme k autobusu, nevládzem dýchať. Vôbec tomu nerozumiem: obe sme prebehli rovnakú vzdialenosť a vydali to isté množstvo energie. Keďže som o centimeter nižšia, mám menší objem a pohybujem ním približne rovnakou rýchlosťou ako Nat. Navyše spolu chodíme na telesnú a robíme tie isté cviky, no napriek všetkým zákonom fyziky nahlas funím a som celá červená, zatiaľ čo Nat žiari a stále dýcha nosom.

Veda občas nedáva zmysel.

Nat vystrašene zaklope na dvere. Vďaka mojim skvelým hereckým schopnostiam sme prišli neskoro a zdá sa, že spolužiaci sa chystajú odísť bez nás. „Harriet,“ vyštekne Nat, kým sa dvere s vrzgotom otvárajú. Znie to, akoby sa bozkávali. „Lenin zvrhol cára Mikuláša II. v roku tisícdeväťstosedemnásť.“

Prekvapene zažmurkám. „Áno,“ odvetím. „Presne tak.“

„Myslíš, že som to chcela vedieť? Ruskú revolúciu nemáme ani len v osnovách. Táto informácia je mi úplne nanič, takže teraz si na oplátku kúpiš pár topánok a budeš vzdychať nad módnymi výtvormi, lebo Jo zjedla krevety, na ktoré je alergická, takže ochorela a nemohla prísť a ja nemienim päť hodín sedieť v autobuse celkom sama, jasné?“

Nat sa zhlboka nadýchne a ja zahanbene sklopím zrak.

Som veľmi sebecká. A ligotavá – na rukách mám kopu zlatých trblietok.

„Dobre,“ odvetím tíško. „Mrzí ma to, Nat.“

„Odpúšťam ti.“ Dvere autobusu sú konečne otvorené.

„Teraz nájdi voľné miesto a snaž sa aspoň na deň predstierať, že sa zaujímaš o módu.“

„Dohodnuté,“ odvetím ešte tichšie.

Lebo – neviem, či ste už na to prišli – medzi mnou a Nat je jeden zásadný rozdiel: Mňa móda vôbec nezaujíma!

4

Kým nasadneme do autobusu, čosi vám o sebe porozprávam.

Pravdaže, možno vás to vôbec nezaujíma. Možno si v duchu vravíte Pohni si, Harriet, nemám na to celý deň. Annabel to opakuje v jednom kuse. Zdá sa, že dospeláci majú celý deň len zriedka. Lenže pokiaľ ste ako ja a pri raňajkách študujete škatule s cereáliami, pozorne čítate nápisy na šampónoch a na zastávke vždy skúmate cestovný poriadok, aj keď dobre viete, na ktorý autobus máte nastúpiť, s radosťou vám poskytnem podrobnejšie informácie:

1.Moja mama zomrela. Pri týchto slovách sa väčšina ľudí zahľadí na oblohu a začne mrmlať o daždi, no mama zomrela, keď som mala tri dni, takže ju vnímam skôr ako knižnú postavu. Poznám ju iba z príbehov iných ľudí.

2.Mám nevlastnú mamu. Volá sa Annabel. Vydala sa za tatka, keď som mala sedem rokov, žije a je to právnička. (Neverili by ste, ako často sa o tom rodičia hádajú. „Ešte stále žijem,“ zvrieskne Annabel, na čo tatko odsekne: „Koho chceš oklamať? Veď si právnička!“)

3.Tatko robí v reklame. („Niežeby bol v reklamách,“ zdôrazňuje Annabel na každom večierku. „Ja tie reklamy píšem,“ odvetí tatko frustrovane. „Nik pre ne nerobí viac než ja.“ „Okrem hercov,“ zamrmle si Annabel popod nos a tatko nazúrene odpochoduje do kuchyne po ďalšie pivo.)

4.Som jedináčik. Vďaka rodičom nemám súrodencov, s ktorými by som sa hádala v aute.

5.Nat vraví, že je moja najlepšia priateľka, hoci som jej povedala, že toto označenie nie je potrebné. Je totiž moja jediná priateľka. Asi za to môže moja tendencia neustále ľudí opravovať a hovoriť im fakty, ktoré ich vôbec nezaujímajú.

6.A spisovať zoznamy. Ako napríklad tento.

7.S Nat sme sa zoznámili ako päťročné približne pred desiatimi rokmi, čo znamená, že teraz máme pätnásť rokov. Viem, že by ste na to prišli, ale nie každý miluje matematiku tak ako ja.

8.Nat je nádherná. V detstve ju ľudia chytali za bradu a vyhlasovali: „To je ale krásavica! Tá ešte poláme veľa sŕdc,“ akoby ich nepočula a v duchu sa nerozhodovala, kedy je načase začať.

9.Ja nie som nádherná. Na srdcia mám asi taký vplyv ako zemetrasenie na druhom konci sveta: pri troche šťastia trochu zatrasiem šálkou čaju a všetkých to tak prekvapí, že to ešte niekoľko dní rozoberajú.

Časom sa toho dozviete viac, napríklad že jedávam len trojuholníkové hrianky, lebo nemajú rozmočené okraje a že moja obľúbená kniha je prvá polovica Veľkých nádejí a druhá polovica Búrlivých výšin, no to zatiaľ nepotrebujete vedieť. Možno som vám to vôbec nemala vravieť. Posledná kniha, ktorú som dostala od tatka, mala na obálke obrovskú zbraň.

Je tu však ešte jeden závažný fakt, ktorý som už medzičasom spomenula:

10. Móda ma vôbec nezaujíma.

Nikdy ma nezaujímala a pochybujem, že do toho dorastiem.

Prvých desať rokov života som to úspešne tajila. Ako malé sme vždy vedeli, čo si obliecť – dokola sme striedali školské uniformy, pyžamá a plavky, prípadne kostýmy anjelov a oviec, keď prišiel čas na vianočný betlehem. Dni bez uniforiem boli mimoriadne vzácne.

Znenazdajky nám však do života vrazila puberta ako obrovské ružové ligotavé kladivo, a s ňou prišli pravidlá, ktoré neradno porušiť. Odrazu sme riešili dĺžky sukní, strihy nohavíc, očné tiene, výšky podpätkov a koľko dní môže baba chodiť bez riasenky, kým ju začnú považovať za lesbičku.

Všetky módne rozhodnutia sa šmahom ruky rozdelili na správne a veľmi, veľmi nesprávne, a zopár ľudí uviazlo v akomsi medzipriestore, lebo ich ani za svet nevedeli rozoznať. Nosili biele ponožky s čiernymi topánkami, neholili si nohy, aby ich chĺpky v noci príjemne šteklili a v kútiku duše túžili nosiť ovčí kostým aj mimo Vianoc.

Jednoducho ľudia ako ja.

Keby existovali presné pravidlá, ako sa obliekať, pokúsila by som sa nimi riadiť. Vytvorila by som si koláčový alebo čiarový graf a s hundraním by som sa ho držala. Lenže s módou to tak nefunguje. Je ako stará klzká ryba – keď sa ju pokúsite chytiť, vyšmykne sa vám a vyrazí opačným smerom, takže každý ďalší pokus vyznie ešte hlúpejšie, až kým za hurónskeho rehotu divákov neskončíte na podlahe, zatiaľ čo ryba sa skrýva pod stolom.

Napokon som sa vzdala. Mozog dokáže absorbovať len konečné množstvo informácií, tak som sa jednoducho rozhodla, že na módu nemám miesto. Radšej chcem vedieť, že kolibríky nevedia chodiť, jedna čajová lyžička neutrónovej hviezdy váži miliardu ton a salašník modrochrbtý nedokáže rozoznať modrú farbu.

Nat sa však vydala opačným smerom, takže tá ovca s anjelom, čo spolu dlhé roky šťastne behali po betlehemských pasienkoch, zrazu nemajú veľa spoločného.

Stále sme najlepšie priateľky. Nat nechala prvý mliečny zub v mojom jablku a ja som si na základnej strčila do nosa jej slnečnicové semiačko, na tom sa nič nezmenilo. Teraz nás však oddeľuje akási priepasť a občas tak rozďaví ústa, až sa bojím, či do nej jedna z nás nespadne.

Čosi mi vraví, že dnes to budem ja.

5

Takže tak.

Chcem tým povedať iba jedno: neteší ma, že som tu. Prestala som skuvíňať, ale napriek tomu nebehám od radosti dokola a neprdím ako môj pes Hugo. Dva roky som chodila na domáce práce len preto, aby som sa vyhla módnej prehliadke. Dva roky som si celkom zbytočne šmirgľovala prsty a s hrôzou počúvala škrípanie kovu. Jo zjedla pár kreviet, prišlo jej zle a TADÁ! – zrazu som sa ocitla presne tam, kde som nechcela byť.

Nat už vošla dnu, tak za ňou vykročím. Prvých pár sekúnd je všetko v poriadku. Pri druhom kroku sa však autobus pohne, a keďže nesedím, potknem sa a nohou trafím chlpatú zelenú kabelku oveľa presnejšie, než som kedy trafila futbalovú loptu.

„Debilka,“ zasyčí Chloe a zdvihne tašku.

„N-n-nie som debilka,“ zajachtám, červená až po uši.

„Tie majú IQ od päťdesiat do sedemdesiat. Myslím, že moje je trochu vyššie.“

A vtom sa všetko pokazí. Pri treťom kroku si vodič všimne rodinku kačiek a dupne na brzdu, takže zrazu letím uličkou. Inštinktívne chytám všetko, čo by ma mohlo zachrániť pred čelným stretom s podlahou – opierky, plece, sedadlá.

A čiesi koleno.

„Fuj,“ skríkne znechutene jeho majiteľka, „ona sa ma dotýka!“

Zdvihnem zrak, aby som zistila, komu sa tak hnusím, a zbadám Alexu.

Table of Contents

Start

1

2

3

4

5