Přeložil:

MAREK DRDA

Steve Perry – Stephani Perry: Vetřelci – Komplet – svazek 1

Vydání druhé, v tomto překladu a úpravě první

Aliens™ & © 1986, 2015 Twentieth Century Fox Film Corporation.

All rights reserved.

This translation of The Complete Aliens Omnibus Volume 1, first published in 2015, is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2061. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Complete Aliens Omnibus Volume 1 vydaného nakladatelstvím Titan Books, a division of Titan Publishing Group Ltd, Londýn, v roce 2016

Český překlad © 2016 Marek Drda

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu Aliens ™ & © 1986, 2015 Twentieth Century Fox Film

Corporation.

All rights reserved

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0515-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0516-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Steve Perry

Stephani Perry

VETŘELCI

KOMPLET

SVAZEK 1

VETŘELCI

KNIHA PRVNÍ

HNÍZDO NA ZEMI

STEVE PERRY

Věnování

Ještě jednou Dianne. A také Pat Dupreové, bývalé harfenistce Denverského symfonického orchestru, která mi toho „květinového“ podzimu roku 1970 v Baton Rouge zachránila duši.

Motto

„Jak vás jen mohlo napadnout, že obluda je něco, co se dá ulovit a zabít?“

William Golding[1]

1 Pán much, Naše vojsko 2012, překlad Heda Kovályová. Poznámka překladatele.

1

Dokonce i v objemném skafandru Billie cítila, jak se do ní zakusuje noční chlad. Jistě, transportér většinu ledového větru zastavil a ony z něj vytáhly jedno z přenosných topných těles, zapnuly ho naplno a předstíraly, že je to táborák, ale zima byla i tak. Nic lepšího udělat nemohly – dřevo na planetě Ferro žádné nebylo, a kdyby ano, takovou hovadinu, aby ho pálily, by rozhodně neprovedly. Na téhle planetě měl gram dřeva větší cenu než platina. Bylo neskutečné, jak ho ti chlapi na videu mohli sekat a plýtvat jím.

Jak mrazivý vítr dul přes přikrčený obrys transportéru, vyl jako nějaké nešťastné zvíře, a tam, kde proudil přes pásy, se jeho píseň měnila v pískání. Byly to děsivé zvuky. Nepravidelnou trhlinou mezi vířícími hustými mraky občas nakrátko slabě zasvítily hvězdy, ostré krůpěje na mrtvolně černé oponě, třpytící se jako démanty zasažené laserovým paprskem. Temno by tu bylo i bez mraků, Ferro totiž neměl žádné měsíce.

No dobrá, tak tady venku nebylo příjemně, ale alespoň všechny tři netrčely napůl zblblé nudou v kolonii s těmi tupými nemakačenky.

„Fajn,“ řekla Mag, „co ještě můžeme udělat? Příděly jsme snědly a tu bláznivou písničku o otci Abrahamovi a jeho sedmi synech jsme si zazpívaly. Tohle je příšerná zábava, Carly.“

Dvanáctiletá Mag byla o rok mladší než Billie a Carly a vždycky měla ke všemu chytré poznámky.

Billie se ve skafandru třásla zimou. „Jasně, ty náš mozečku, co ještě na tom starým disku o táboření bylo?“

„Jestli vy dvě blbky sklapnete, tak vám to povím.“

Mag se plácla do hrudi. „Ach, geniální,“ prohlásila. „Dostalas mě.“

„Vyprávěli si historky,“ vysvětlovala Carly a předstírala, že si Mag nevšímá. „Třeba o přízracích a příšerách a podobných volovinách.“

„Dobře,“ přisvědčila Mag, „tak nám nějakou vyprávěj.“

Carly se pustila do nesouvislého příběhu o upírech a přízracích a Billie bylo jasné, že ho vytrhla z jednoho starého souboru na bavokomu. Přesto bylo něco jiného dívat se na video ve své kóji, vyhřáté a dobře osvětlené, a slyšet tu historku tady venku, kilometr od Hlavní budovy, ve tmě, v zimě a tak. Děsivé.

Jako hrst hozeného štěrku je nakrátko skropily krupky nesené větrem, který ale ustal právě ve chvíli, kdy Carly dospěla k vyvrcholení příběhu.

„… a každej rok jeden z těch, který tu hrozivou noc přežili, zešílí – a teď je řada na mně!“

Mag i Billie vyskočily, když se na ně Carly vrhla.

Všechny tři se rozhihňaly.

„Tak jo, Mag, teď ty.“

„Jo, tak jo. Byla jedna stará čarodějnice, víte…?“

Trocha ledových kuliček spadla i uprostřed Magina příběhu a odskakovala od země. Jedna se musela dostat i do obvodů topného tělesa. Jednotka jasně vzplála, vyrazila pojistku a odumřela. Když její záře pohasla, zůstalo dívkám už jen světlo hvězd a elektroluminiscenčních diod transportéru. Noc se na ně vrhla a chlad i temnota zhoustly. Hlavní budova se zčistajasna zdála být mnohem dál než kilometr. Dopadla na ně další sprška krup. Billie se otřásla, a nebylo to jen zimou.

„Do hajzlu. Podívejte se na to. Táta se namíchne, že jsme to přídavný topení zkratovaly. Jdu do transporťáku,“ řekla Mag.

„Ale no tak, tak tu historku dokonči.“

„Na to zapomeň. Umrznou mi uši.“

„No ale musíme aspoň nechat vyprávět i Billie.“

Carly na Billie kývla. „Jsi na řadě.“

„Myslím, že má Mag pravdu, pojďte, vlezem si dovnitř.“

„No tak, Billie, nehraj si před náma na vzorňačku.“

Billie se zhluboka nadechla a vyfoukla obláček chladné páry. Vzpomněla si na své sny. Chtějí něco děsivého? Tak dobrá.

„Fajn. Jednu historku pro vás mám. Jsou tu tyhle potvory. Nikdo netuší, z jaký planety pocházej, ale jednoho dne se objevily na Rimu. Maj barvu černýho skla, jsou tři metry dlouhý a zuby maj veliký jako vaše prsty. Místo krve maj kyselinu – když jednu říznete a ona vás pocáká krví, prožere se vám to až na kost. Až na to, že ve skutečnosti říznout nejdou, protože maj kůži tvrdou jako trup kosmický lodě. Nedělaj nic jinýho, než že se krmí a množí, jsou jako obří virus a prokoušou se i slitinou, protože ty zuby jsou tvrdý jako diamant…“

„Páni,“ vydechla Carly.

„Pokud tě chytí, máš štěstí, když tě zabijou,“ pokračovala Billie. „Protože když tě hned nezabijou, je to horší než smrt. Krkem do tebe narvou malou příšerku a ta v tobě roste a roste, dokud nemá dost ostrý zuby, a pak se prokouše ven, skrz maso i kosti, vyvrtá ti díru do břicha…“

„Týjo, fuj!“ prohlásila Carly.

Mag se udeřila dlaní do prsou.

Billie se odmlčela a čekala na Magin vtípek.

Jenže Mag řekla: „Já… mně… je nějak špatně…“

„No tak, Mag,“ odtušila Carly, „to je trapný…“

„Ne, já… moje břicho… jau!“

Billie polkla. V krku měla sucho. „Mag?“

„Ááá, to bolí!“

Mag se znovu udeřila do prsou, jako by se snažila rozplácnout skalbrouka.

Skafandr se jí nad solárem plexem najednou vyboulil, jako když se pěst snaží prorazit gumový plát. Skafandr se neskutečně našponoval.

„Ááách!“ zaplavil Billie Magin křik.

„Mag! To ne!“ Billie vstala a ustupovala.

Carly natáhla k Mag ruku. „Co se děje?“

Magin skafandr se znovu napnul. Roztrhl se. Vystříkla krev, kolem se rozlétla sprška kousků tkáně a v tlumené záři hvězd se zaleskly jako jehly ostré zuby hadovité věci o velikosti Billiiny paže, která se z umírající dívky vynořila.

Carly zaječela, až jí přeskočil hlas. Snažila se couvnout, jenže příšera na ni z Mag vystřelila jako raketa. Její nestvůrná zubiska se zaměřila na Carlyino hrdlo. Zakousla se. Carlyina krev, která vytryskla do noci, byla ve světle hvězd černá. Křik se změnil v bublání.

„Ne!“ vřískala Billie. „To ne! Byl to sen! To nebylo doopravdy! Nebylo! Ne…!“

Billie se s křikem vytrhla ze sna.

Nad ní se skláněl doktor. Ležela na kompresním lůžku, jehož pole ji pevně přidržovalo na polštáři jako obří ruka. Vzpouzela se, ale čím víc to zkoušela, tím silnější pole bylo.

„Ne!“

„Klid, Billie, klid! Byl to jen sen! Nic se neděje, všechno je v pořádku!“

Billie lapala po dechu. Srdce jí bušilo a ve spáncích cítila vlastní tep, když hleděla na doktora Jerrina nad sebou. Nepřímé světlo ozařovalo sterilní bílé stěny a strop pokoje v léčebně. Jenom sen. Zrovna jako ty ostatní.

„Přinesu ti uspávací náplast,“ promluvil Jerrin.

Zavrtěla hlavou – to jí teď kompresní pole dovolilo. „Ne. To ne, už je mi dobře.“

„Určitě?“

Měl laskavou tvář a byl dost starý, aby byl Billiiným dědečkem. Léčil ji už léta, už od doby, kdy na Zemi přišla. Kvůli jejím snům. Nebyly všechny stejné, ale obvykle se jí zdávalo o Rimu, planetě, na níž se narodila. Od jaderné nehody, která kolonii na Rimu zničila, už uplynulo třináct let a téměř deset od chvíle, kdy opustila Ferro. A přesto noční můry stále přicházely a divokým nezvladatelným tryskem ji unášely nocí. Léky nepomáhaly. Terapie, hypnóza, biologická zpětná vazba, syntéza mozkových vln, nic nepomáhalo.

Nic nedokázalo ty sny zastavit.

Lékař ji nechal vstát a Billie se přesunula k umyvadlu, aby si opláchla obličej. Zrcadlo jí vracelo zamračenou tvář. Její odraz byl středně vysoký, štíhlý a pevný z těch nutkavých hodin, které trávila na posilovacím křesle. Obvykle nakrátko ostříhané rovné vlasy jí dorostly bezmála po ramena a jejich světle hnědá barva byla téměř popelavá. Nad rovným nosem světle modré oči, ústa jen o vlásek větší, než by se patřilo. Tvář ne snad ošklivá, ale také nic, na co byste se šli podívat přes celou místnost. Ne ošklivá, ale prokletá, to bylo jisté. Určitě ji měl na mušce nějaký bůh. Billie si jen přála vědět proč.

„Buddho, jsou všude kolem!“ řval Quinn.

Wilks cítil, jak se mu pod zbrojí z pavoučího vlákna řine pot. Bylo tu moc šero, světlo přilby mu bylo houby platné a stěží viděl, co se kolem nich děje. A infračervené spektrum bylo taky na hovno. „Drž hubu, Quinne! Drž si svý palebný pole, budeme v pohodě!“

„A kurva… desátníku, dostali seržu!“ To byl Jasper, jeden ze zbývajících mariňáků. Původně jich bylo v téhle jednotce dvanáct. Teď byli čtyři. „Co budeme dělat?“

Wilks měl na jedné ruce malou holčičku, v té druhé držel karabinu. Holčička plakala. „Klid, zlatíčko,“ uklidňoval ji Wilks. „Budem v pohodě. Vrátíme se na loď, všechno bude v pořádku.“

Ellis, který skupinu uzavíral, svahilsky klel. „Páni, páni, co je to sakra za potvory?“ ptal se.

Byla to řečnická otázka. Nikdo o nich nevěděl ani prd.

Do Wilkse udeřilo vedro, vzduch byl sladký a páchl, jako by někdo nechal na sluníčku moc dlouho nějakou zdechlinu. Kde se ty potvory dostaly ke stěnám tohohle místa, potáhla plochý nezničitelný plast hustá zkroucená substance. Vypadalo to, jako by stěny pokryl nějaký šílený sochař smyčkami střev. Stočené závity byly tvrdé jako z plastonu, ale vydávaly teplo – snad to byl nějaký druh organického rozkladu. Bylo tu jako v peci, jenže větší vlhko.

Quinnova karabina na bezplášťovou munici za Wilksovými zády opět ožila a do Wilksových uší zabušil tlumenou ozvěnou rachot výstřelů.

„Quinne!“

„Za náma je jich jak nasráno, desátníku!“

„Střílejte na cíl,“ přikázal Wilks. „Dávky po třech! Na to, abysme plejtvali municí na plně automatickou krycí, jí nemáme dost!“

Chodba před nimi se větvila, ale tlakové dveře sjely dolů a oba východy zatarasily. Majáček blikal a siréna houkala a počítačový hlas neustále opakoval upozornění, že se reaktor blíží ke kolapsu.

Cestu ven si museli prořezat – rychle, jinak je ty potvory povraždí. Nebo se usmaží v radioaktivním popílku. Kurevsky dobrá volba.

„Jaspere, podrž tu malou.“

„Ne!“ vyjekla holčička.

„Musím ty dveře otevřít,“ vysvětloval Wilks. „Jasper se o tebe postará.“

Černý mariňák přistoupil a popadl holčičku. Držela se ho jak opičí mládě své matky.

Wilks se obrátil ke dveřím. Vytáhl od opasku plazmovou řezačku a aktivoval ji. Doběla rozpálený proud plazmatu vyšlehl do délky jeho paže. Přitiskl řezačku proti bezpečnostnímu zámku a mával jí sem a tam. Zámek byl vyroben z uhlíku s mnohonásobnou trojnou vazbou, ale na odolávání žáru hvězdy ho nestavěli. Uhlík se pod proudem plazmatu žíhal, bublal a tekl jako voda.

Dveře vyjely nahoru.

Stála tam jedna z příšer. Vrhla se na Wilkse a z otevřeného ústního otvoru jí proti jeho obličeji vystřelil jako kopí dlouhý a zubatý bodec. Z čelistí jí v rosolovitých provazcích odkapávaly sliny.

„Do prdele!“ Wilks uhnul doprava a instinktivně mávl plazmovou řezačkou nahoru. Plamenná čára zasáhla potvoru do krku. Do krku napohled příliš tenkého, než aby tu neskutečně velkou hlavu udržel. Jak se něco takového vůbec dokáže postavit? Nedávalo to žádný smysl…

Neznámí tvorové měli tuhý kořínek, ale plazma bylo tak horké, že roztavilo i umělý diamant. Hlava odpadla a odrazila se od země. Dál se snažila Wilkse kousnout a chňapala po něm čelistmi, ze kterých kapal sliz. Ani to nevědělo, že je to mrtvé.

„Hejbněte kostrou, lidi! A dávejte bacha, ta mizerná mrcha je pořád nebezpečná!“

Jasper vykřikl.

„Jaspere!“

Měla ho jedna z těch potvor a s křupnutím mu rozdrtila hlavu, jako když se kočka zakousne do myši. Ta holčička…!

„Wilksi! Pomoc! Pomoc!“

Holčičku měla další příšera a šinula se s ní pryč. Wilks se otočil a namířil na ni zbraň. Uvědomoval si, že když ji střelí, z její krve se stane kyselinová sprcha, která dítě zabije. Už viděl, jak se tahle krev prožrala zbrojí, která zastaví bezplášťovou desetimilimetrovou munici. Sklonil karabinu níž a zamířil příšeře na nohy. Když nebude mít nohy, neuteče…

Chodba byla těch potvor plná. Quinn zahájil palbu, práskající karabinu nastavenou na plně automatickou střelbu. Protipancéřové výbušné střely rvaly obludy na kusy, odskakovaly od stěn a vzduch zaplnil pach střeliviny.

Ellis začal střílet z plamenometu. Proud ohně vymaloval chodbu, rozstřikoval se o vetřelce a v tavících se chuchvalcích stékal po střevy pokryté stěně…

„Pomoc!“ volala holčička. „Prosím tě, pomoc!“

Ach, bože!

„Ne!“

Wilks procitl s vlasy i obličejem zmáčenými potem, který mu stékal do očí. Fasovanou kombinézu měl mokrou. Sakra.

Posadil se. Pořád byl v cele, na úzké pryčně, stěny z tmavého plastu bezpečně na svém místě.

Dveře se klouzavě otevřely. Byl v nich strážní robot, dva a půl metru vysoký, na pásech, třpytící se pod světly vězeňské chodby. „Desátníku Wilksi! Krok vpřed!“

Wilks si protíral oči. Ani vojenské vězení se všemi bezpečnostními opatřeními nedokázalo příchodu snů zabránit.

Tyhle sny nic nezastavilo.

„Wilksi!“

„No jo, co je?“

„Máte se okamžitě hlásit v centrále ARMVELu.“

„Seru na tebe, plechová hlavo. Mám si odsloužit ještě dva dny u zásobovačů.“

„To sotva, kamaráde,“ odvětil robot. „Vaši vysoko postavení přátelé říkají něco jiného. Touží po vás velké šarže. A hned.“

„Jaký vysoko postavený přátelé?“ vyzvídal Wilks.

Jeden z dalších vězňů ve společné cele, jakýsi tlusťoch z Váránasí, řekl: „Jaký přátelé, tečka.“

Wilks hleděl na bojového robota. Proč by ho ty frčky chtěly okamžitě vidět? Pokaždé, když se začaly šarže rvát, znamenalo to pro pěšáky potíže. Zhoupl se mu žaludek, a nebyl to následek chemomejdanu, kterého se zúčastnil. Ať už to znamenalo cokoli, nic dobrého to nebylo.

„Pojďte, mariňáku,“ vyzval ho robot. „Mám vás do centrály ARMVELu dovést co nejdříve.“

„Nech mě nejdřív osprchovat a převlíct.“

„Zamítá se, pane. Řekli ,co nejdříve‘.“

Spálenina, která mu pokrývala většinu levé poloviny obličeje, začala znenadání svrbět. A do hajzlu. To nebude jen špatný, ale opravdu zlý.

Co si vlastně myslí, že provedl?

2

Kolem Země kroužila spousta smetí.

Za ty roky od chvíle, kdy byly vypuštěny první družice, tu nedbalí kosmonauti a montážní týmy poztráceli šrouby, nářadí a další kusy vybavení. Ty drobné věcičky, z nichž některé svištěly relativní rychlostí patnáct kilometrů za vteřinu, dokázaly prorazit pěknou díru do čehokoli slabšího než celoplášťový pancíř, což znamenalo, že i do lidí střídajících se v lodi. Kráter uměla vyhloubit dokonce i odprýsknutá barva. Přestože pro lodě představovaly nebezpečí, při návratu do atmosféry většina drobností shořela – to, co neshořelo, posbírala speciální robotická zařízení, obecně přezdívaná „smetáky“.

Jistý čas hrozilo skutečné nebezpečí, že se velké věci dostanou až na zem – jednou se dolů v plamenech zřítila část montážní lodě, zabila na Havaji sto tisíc lidí a způsobila, že se z místní kávy stala neobyčejná vzácnost. Kvůli této a podobným nehodám si nakonec kdosi uvědomil, že všechno to orbitální smetí představuje problém. Byly schváleny nějaké zákony, a teď bylo vše větší než člověk označeno a odklizeno. A místo co by se vytvářela nějaká nová agentura, přešla ta práce na jistou již existující organizaci.

Proto také vysoko na oběžné dráze nad severní Afrikou visela šalupa pobřežní stráže Dutton, na jejímž pancéřovaném trupu ze sloučeniny bóru a uhlíku se třpytilo světlo hvězd a jejíž dvoučlenná zívající posádka se blížila k jakési opuštěné lodi, aby ji označila. Počítač letové kontroly odpadu tvrdil, že vrak brzy započne svůj pád, a než k tomu dojde, je třeba jej prozkoumat, podívat se, zda se na něm někdo neutábořil, a pak ho rozmetat na malé kousky, které mohou posbírat smetáky. Standardní operační postup.

„Sonda připravena k vypuštění,“ oznámil podporučík Lyle.

Kapitán šalupy, fregatní kapitán Barton, stojící vedle něj, přikývl. „Připrav se a… vypusť sondu.“

Lyle se dotkl ovládacích prvků. „Sonda vypuštěna. Telemetrie svítí zeleně. Vidění i senzory fungují, za vteřinu zážeh.“

Maličká robotická loď vystřelila k rozbité nákladní lodi a zásobovala šalupu za sebou elektronickými informacemi.

„Třeba je plná platinových ingotů,“ prohodil Lyle.

„To jo. A na Měsíci třeba prší.“

„Co je to s tebou, Bare? Nechceš být bohatej?“

„Jasně. A taky nechci strávit deset let v base pobřežní stráže odrážením místních nabušenců. Pokud jsi ovšem nenašel způsob, jak odstavit modrou skříňku.“

Lyle se zasmál. Modrá skříňka zaznamenávala vše, co se v šalupě stalo, včetně všech informací, které dodávala sonda. I kdyby ta loď plná platiny byla, před velitelstvím by to v žádném případě neutajili. A nárok na odměnu za záchranu vojenští důstojníci neměli. „No, ne tak úplně,“ odvětil Lyle. „Ale kdybysme měli pár milionů kreditů, mohli bysme si najmout někoho, kdo by to uměl.“

„Jo, tvoji mámu,“ odsekl Barton.

Lyle pohlédl na plochou obrazovku počítače. Byl to laciný hardware. Námořnictvo mělo plně holografické zobrazení, ale stráž si ještě musela vystačit s podřadnou elektronikou Sumaterského svazu. Když sonda odrazila k trupu, její brzdicí rakety vzplály. „Tak jsme tam. Byl to pěknej let, nebo ne?“

„Koukni se na ten průlez,“ zavrčel Barton. „Je vyboulenej ven.“

„Myslíš, že tam něco vybouchlo?“ zeptal se Lyle.

„Netuším. Pojďme tu plechovku otevřít.“

Lyle něco naťukal na klávesnici. Ze sondy se vynořil univerzální průlezový klíč a zasunul se do zámku.

„Smůla. Zámek je kaput,“ oznámil Lyle.

„To vidím, nejsem slepej. Odpal to.“

„Doufej, že je vnitřní průlez zavřenej.“

„Ale jdi, tenhle šmejd je tady nahoře už minimálně šedesát let. Každej na něm už by umřel stářím. Není v něm žádnej vzduch, a jestli je nějakým zázrakem někdo doma, bude ve spánkový komoře. A kromě toho tý škatuli zbejvá zhruba půlhodinka, než se dostane do atmosféry tak daleko, že se v ní začne vařit olovo. Odpal to.“

Lyle pokrčil rameny. Dotkl se ovládání.

Sonda připevnila k průlezu malou nálož a pomocí trysek o sto metrů couvla. Nálož se ve vakuu nehlučně odpálila a průlez se otřásl.

„Klepy klep. Je někdo doma?“

„Běž se podívat. A snaž se tentokrát tu sondu moc nepotlouct.“

„Já za to nemohl,“ bránil se Lyle. „Byla ucpaná jedna zpětná tryska.“

„To tvrdíš ty.“

Maličká robotická loď prolétla otvorem do opuštěné lodě.

„Vnitřní průlez je otevřenej.“

„Fajn. To nám ušetří čas. Leť dovnitř.“

Sonda pokračovala do lodě a její halogeny se rozsvítily.

Na monitoru zazvonil radiační poplach. „Je tam trochu hic,“ prohodil Lyle.

„Jo, doufám, že máš sójaprot rád dobře propečenej.“

„Mmm. Hádám, že každej v týhle malý kraksně by už byl na škvarek. Až se sonda vrátí, budem ji muset vykoupat.“

„Fíha, koukni na tohle!“ upozornil Barton.

Přímo před sondou se vznášelo cosi, co bývalo člověkem. Bakterie, které by ho byly rozložily, pozabíjela silná radiace a chlad uchoval to, co z něj nevysálo vakuum. Muž vypadal jako kožená sušená švestka. Byl nahý.

„Panenko skákavá,“ zabručel Lyle. „Hele, mrkni na tu stěnu za ním.“ Dotkl se ovládacích prvků a obraz se vylepšil a zvětšil. Na pažení bylo rozmazanými hnědými písmeny cosi napsáno. VŠECHNY NÁS ZABIJTE, stálo tam.

„Zatraceně, není to napsaný krví? Mně to jako krev připadá.“

„Chceš analýzu?“

„Kašli na to. Klofli jsme cvaklou loď.“

Lyle přikývl. Už o nich slyšeli, i když sám ještě žádnou neotevřel. Někomu přeskočilo a sejmul všechny ostatní. Otevřel průlez a vypustil vzduch nebo třeba loď zaplavil radiací jako tady. Rychlá nebo pomalá, ale rozhodně smrt. Lyle se otřásl.

„Najdi počítač a zjisti, jestli můžeme stáhnout lodní paměť. Běží nám čas.“

„Pokud jsou baterky ještě dobrý. Jejda! Na detektoru mám pohyb.“

„Vidím. Nevěřím, ale vidím. Nikdo živej tu bejt nemůže, v týhle troubě by se každej upekl i v úplným radiačním obleku…“

„Tamhle to je. Je to jen nákladní nosič.“

Po dráze suchého zipu na stropě se ploužil malý přikrčený robot.

„Museli jsme ho probudit, když jsme odpálili ten průlez.“

„Jo, jasně. Dostaň tu paměť.“

Sonda připlula k ovládacímu panelu.

„Sakra, koukni na ty díry v palubě. Vypadá to, jako by ten plast něco rozpustilo. Tohle radiace nedělá, ne?“

„Kdo ví? A koho to zajímá? Jednoduše tu paměť dostaň a sondu stáhni, ať můžeme ten krám vyhodit do luftu. Večer mám rande a o žádnej přesčas nestojím.“

„Ty seš kapitán.“

Sonda se napojila na řídicí panel. Energie lodě už byla skoro tatam, ale na stažení paměti to stačilo.

„Už to jede,“ řekl Lyle. „Na monitoru máme identifikační sken.“

„Žádný překvápko,“ zabručel Barton. „Jadernej pohon pátý třídy, spousta času v kosmickým prostoru, mizerný štíty, nefunkční jádro. Žádnej div, že natáhli bačkory. Tak to by bylo. Postrč ji ke slunci, pleskni tam desítku céáčko a letíme domů.“

Lyle sáhl na další ovládací prvky. Sonda přiložila malou čistou atomovou bombu na stěnu, kde se nálož přilepila. „Fajn, tři minuty do… a kurva!“

Obrazovka zčernala.

„Co jsi udělal?“

„Já neudělal nic! Odešla kamera.“

„Přepni na paměťový řízení. Jestli přijdem o další sondu, starej nás sežere zaživa.“

Lyle se dotkl jednoho tlačítka. Sondu převzal počítač. Protože si cestu dovnitř zapamatoval do posledního centimetru, mohl se vrátit po stopě sondy a přivést ji zpět.

„Je čistá,“ prohlásil o chvíli později Lyle. „I když spaluje víc paliva, než by měla.“

„Možná se o něco zachytila, když letěla ven. To je jedno.“

„Sonda přistává. Vnější průlez otevřenej. Podívám se, jestli ten krám neuvidím a nezjistím, proč se valí tak pomalu.“ Lyle přejel zkušenýma rukama po ovládání.

„Kristova noho!“ vyjekl Barton.

Lyle jenom zíral. Co to sakra je? Na sondě, blížící se k lodi, něco sedělo. Vypadalo to jako nějaký plaz… ne, jako obří hmyz. Počkat, to musí být nějaký druh skafandru, bez skafandru by to ve vakuu nepřežilo ani vteři…

„Zavři ten průlez!“ zařval Barton.

„Pozdě! Už je vevnitř.“

„Spláchni celej prostor antiradiací! Vysaj vzduch! Vyfoukni to z těch zkurvenejch dveří ven!“

Loď rozvibroval kovový zvuk. Jako když kladivo buší do železa.

„Snaží se to otevřít vnitřní průlez!“

Lyle zběsile bušil do ovládání. „Antiradiační sprcha na maximu! Sací pumpy běží!“

Bušení pokračovalo.

„Fajn, fajn, neboj, dovnitř se to nedostane. Průlez je zamčenej. Hermeticky uzavřenej průlez z karbidu boru holejma rukama nikdo neprorazí!“

Cosi s hlasitým zazvoněním prasklo. A pak se ozval zvuk, kterého se astronauti děsí víc než čehokoli jiného: rychle unikající vzduch.

„Zatraceně, zavři venkovní průlez!“

Ale Lylem lomcoval klesající tlak vzduchu. Kabinu zaplnily volné předměty, které to nasávalo směrem k zadní části šalupy. Světelná pera, hrnky na kávu, divoce se třepotající tištěný magazín. Lyle se vrhl k ovládání, nouzové tlačítko minul a vrhl se k němu znovu.

Barton, rovněž napůl vytažený z křesla, bodl proti červenému tlačítku prstem, ale trefil místo něj autopilota. Loď přepnula na manuální řízení.

Tlak v kabině se řítil k nule. Díra o velikosti průlezu chrlila vzduch do vesmíru zatraceně rychle. Lyleovi se vyboulily oči a začaly krvácet. Jeden ušní bubínek explodoval. Lyle zařval, ale ovladač vnějšího průlezu našel.

„Mám ho! Mám ho!“

Vnější průlez se kruhově uzavřel. Nouzové vzduchové nádrže naskočily. Falešná gravitace zamáčkla oba muže zpátky do sedadel. „Zatraceně! Zatraceně!“ klel Barton.

„V pohodě, v pohodě, je zavřenej!“

„Řízení letového provozu pobřežní stráže, tady šalupa Dutton!“ začal Barton. „Máme tu problém!“

„Proboha!“ vydechl Lyle.

Barton se prudce otočil.

Ta zasraná potvora stála přímo před ním!

A měla zuby! A blížila se k nim. Vypadala hladově.

Barton se pokusil zvednout, upadl a udeřil do ovládání motoru. Loď byla pořád ještě přepnutá na manuální řízení. Motor naskočil. Zrychlení odhodilo obludu zpět a zamáčklo Lylea a Bartona do sedadel. I když oni se nemohli ani pohnout, té potvoře se nějak dařilo postupovat vpřed.

Byl to zlý sen. Skutečnost to být nemohla.

Věc vytáhla Lylea z křesla a rvala přitom kusy sedadla. Pracky s drápy se mu zaryly do ramen a vystříkla krev. Věc otevřela tlamu, z níž vystřelil bodec tak rychle, že ho Barton sotva zahlédl. Bodec se zabořil do Lyleovy hlavy, jako by měl hlavu z plastelíny. Vycákly krev i mozková tkáň. Lyle vřeštěl absolutní hrůzou.

Stále zrychlující šalupa mířila přímo k radioaktivnímu trupu před sebou.

Příšera vytáhla tu obludnost z Lyleovy lebky. Udělalo to cucavý zvuk, jako když vytáhne nohu z bahna. Stvůra se otočila k Bartonovi. Barton se nadechl, aby zaječel, ale křik se už neozval…

Šalupa v tu chvíli prudce narazila do zničené dopravní lodě…

… a bomba, kterou tam sonda umístila, explodovala.

Výbuch obě lodě zničil. Prakticky vše bylo roztříštěno na droboučké kousky, které se dlouhou smyčkou vydaly po spirále ke slunci.

Vše, až na modrou skříňku.

Wilks zíral na obrazovku, která zbělela.

Je úžasné, jak dobře jsou tyhle skříňky chráněné, že přežijí i blízkost atomového výbuchu, jako byl tenhle.

Pohlédl na strážního robota. „Fajn, tak už jsem to viděl.“

„Pojďme,“ vyzval ho robot.

Byli sami v zasedačce centrály ARMVELu. Wilks vstal a nechal se robotem vést. Kdyby měl zbraň, byl by robota zastřelil a pokusil se prchnout. No jo. Jasně.

Jak tak kráčeli chodbou, Wilks si to sumíroval v hlavě. Tak proto ho od mariňáků nevykopli. Bylo jen otázkou času, než lidé na vetřelce narazí znovu. Nechtěli mu uvěřit, co se na Rimu stalo, jenže detektory lži je nenechaly vyklouznout tak lacino. Tyhle ždímačky mozku to z něj vytáhly a námořní pěchota nikdy nevyhazuje nic, co by se jednou mohlo hodit.

Břicho se mu stáhlo kolem chladného klubka, jako by mu někdo do střev vrazil čepel z tekutého dusíku. Bomba na Rimu je všechny nezničila. Armáda zjistila, že na ty potvory potřebuje odborníka, a nikoho jiného než desátníka Wilkse neměla. Což je nejspíš příliš nepotěšilo, ale budou se s tím muset smířit.

Na tohle setkání se netěšil. Určitě mu nepřinese nic dobrého. Ani trochu.

Table of Contents

copyright

titul

VETŘELCI

KNIHA PRVNÍ

HNÍZDO NA ZEMI

Steve Perry

Věnování

Motto

1

2