Erika Jenak

Na výmennom pobyte v Grécku

Ukážka z elektronickej knihy

Anotácia

Každý rok vycestujú tisíce študentov v rámci programu Erasmus do zahraničia. Toto je príbeh jednej študentky so slovenskou maturitou, ktorá odchádza z domácej univerzity vo Švajčiarsku, z krajiny, kde všetko fičí na sto percent, na výmenný pobyt do chaosom zmietaného Grécka, a to počas letného semestra 2007, v čase, keď ani samotné koordinátorky medzinárodného programu netušia, čo prinesie ďalší deň.

Ako zahraničná študentka novogréčtiny v desiatich kapitolách prevedie čitateľa povinnosťami a nejednou patáliou od vybavovania formalít, cez sťahovanie až po rozsiahle študentské štrajky, ktoré paralyzovali miestne fakulty. V jazykovom okienku prezradí, ako správne vyznať lásku v gréckom jazyku. S miernym sarkazmom rozpráva o plynutí času na Balkáne a o Grékoch, ale aj úprimne o veciach, ktoré v krajine vybavíte lusknutím prstov: bankový účet, priateľstvá či jedlo zadarmo.

1. kapitola

Tri modlitby

Chirac posledným rokom prezidentoval, o finančnej kríze sa ešte nehovorilo a ja som deviateho februára mierila na Rue du Stand 26 uzavrieť svoju daňovú históriu vo Švajčiarsku a zároveň nahlásiť odchod z krajiny. Vtáčia chrípka zasievala paniku vo svete, divoké vtáky ju priniesli aj do Grécka, kam som sa chystala vycestovať v rámci výmennej mobility.

Pre mňa ako študentku novogréčtiny len prirodzená destinácia. Do Atén nepôjdem, uvažovala som, urbanizačný chaos, zemetrasenia, sústavný hluk z nepretržitej premávky, veľa štrajkov, hromada ľudí. Stačí jeden milión v Solúne. Je to takisto prímorské mesto, kúsok od Chalkidiki, navyše môžem zabudnúť na genitív pri skloňovaní. Koniec koncov, nemala som na výber. Vzhľadom na moju študijnú kombináciu všeobecná lingvistika/novogréčtina a univerzitné dohody iná voľba ako Aristotelova univerzita nepripadala do úvahy.

Tešila som sa. V tridsiatke som stihla ešte toto – populárny Erasmus. Nebolo to ktoviečo pre niekoho. Kamarátky toho stihli podstatne viac. Staňa úver, Kaja vízum do USA, Irma novú adresu. Všetky sme boli slobodné a žiadna sa nesťažovala na tikot biologických hodín. Nie nahlas. Najstaršia Irma dieťa nechcela, tvrdila, že by mu nedokázala poskytnúť to, čo by si zaslúžilo, a teda otca. Jej ženatý milenec v štátnej službe mal už štyri deti a tie ho určite potrebovali. Mladšia Kaja mala čas a rovesníčka Staňa zase psa. A na mňa čakala, ako Gréci hovoria, taksídi – cesta. Jeden slávny Kréťan sa vyjadril, že mu najviac požehnali práve sny a cesty. Volal sa Nikos Kazantzakis a okrem iného napísal tri modlitby pre tri typy ľudských duší. V tom čase som odriekala jeho prvú modlitbu: „Bože, som luk v tvojich rukách. Napni ma, prosím, lebo zhnijem.“

To sedelo. Ešte aj v roku 2007 som rada prijímala nové výzvy, znie to dobre vo francúzštine, lebo to znie ambiciózne, a ešte lepšie sa to počúva v angličtine, v ktorej som mimochodom riadne drevo, ani film s anglickými titulkami dobre nepochopím.

Takže opakujem, aktívne som vyhľadávala zmeny, zbierala som nové trasy, jazyky, priateľstvá a čo sa pritrafilo. Nechcela som čítať iba jednu stranu z knihy sveta, o ktorej hovoril sv. Augustín.[1] Dokonca aj moje znamenie zverokruhu mi predurčilo rôznorodosť. Viem, vyzerám podozrivo a trochu márnivo, ale zhnila by som na jednom mieste, tá istá električka, opozerané tváre, tie isté problémy a výhovorky, najmä tie sofistikované od Irmy sa javili akoby vyčítané z nejakej príručky o osobnom rozvoji. Kazantzakisova modlitba pre jej dušu hovorila: „Bože, som luk v tvojich rukách. Napni ma, prosím, ale nezlom ma.“ Touto dobou, v ktorej kraľoval REP: rýchlosť, egoizmus, priebojnosť. Irma si držala komótne tempo: u štátneho zamestnávateľa sedemnásť rokov, u jedného milenca dvanásť rokov. Zasadzovala sa za dlhovekosť v mnohých oblastiach, splnila si všetky preventívne prehliadky u všeobecného lekára, u gynekológa, u zubára. Pravidelné hygienické rituály, müsli tyčinky, plávanie v utorok, do postele o desiatej a do práce pešo, občas trolejbusom. Zodpovedná, nekonfliktná povaha vhodná na administratívnu rutinu. Kamarátkine narodeniny poznačené v kalendári, vianočné pohľadnice odoslané v predstihu, na Skype vždy dochvíľna, e-maily s úhľadnou interpunkciou začínali a končili pozdravom a novoročný vinš v esemeske. Spoľahlivá kamarátka s bohatým kontaktným potenciálom.

Staňa bola opak, ako čistý horský vzduch, mohla som sa pri nej zhlboka nadýchnuť. Nič sa nestalo, ak som na niečo zabudla, meškala alebo nemala čas. Občas čudne skloňovala, pracovala pri strihacej linke na tri zmeny, kde sem-tam niekto prišiel o prsty. Všade brala svojho psa a hnevala sa, keď lízal psie šťanky. Nadávala a ľudia za nami otáčali hlavy. Aj keď oltár nikdy nevidela, jej modlitba hovorila: „Bože, som luk v tvojich rukách. Napni ma, prosím, a nevadí, ak ma zlomíš.“

* * *

4. kapitola

Čo ďalej?

Po prvom týždni ničnerobenia som zašla za Vassiliki. Hlásim vzorne, že to lajstro s dokumentmi som vybavila, akurát Kiria Pierrakou je na akejsi nútenej dovolenke. Zaujímam sa, kedy sa začne letný semester. Ako sa vyvíjajú štrajky, čo majú nové, nalieham.

„Príď vo štvrtok,“ povie Vassiliki.

Vo štvrtok ráno kladiem obávanú otázku a cítim sa trochu trápne.

„Príď v pondelok,“ povie Vassiliki a spomína nejaké zasadnutie študentských odborov.

Najskôr nedopadlo priaznivo, v pondelok ráno sa nedostanem do budovy, pri vchode okrem mňa prešľapuje zopár zaskočených výmenných študentov. Recepciu obsadili regulárni študenti, z provizórneho gauča sa na nás usmievajú a opakujú katálipsi. Strike, niekto pretlmočí ostatným, a my sa praceme preč.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972385-8-2

Jazyková korektúra: Monika Zbínová

Obálka: Martin Šugár

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

1. kapitola

4. kapitola