Rajiv Parti and Paul Perry

DYING TO WAKE UP

A Doctor’s Voyage into the Afterlife and the Wisdom

He Brought Back

Copyright © 2016 by Rajiv Parti, MD, and Paul Perry

Excerpt from pages 102 to 106 from Paranormal

by Raymond Moody, MD, and Paul Perry.

Copyright © 2012 by Raymond Moody, MD, and Paul Perry.

Reprinted by permission of HarperCollins Publishers.

Translation © 2016 by Štefan Kočiš

Poetry translation © 2016 by Jana Kantorová-Báliková

Cover design © 2016 by Marek Novák

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Dying to Wake Up,

A Doctor’s Voyage into the Afterlife and the Wisdom

He Brought Back

(Atria Books, An Imprint of Simon & Schuster, Inc.,

New York 2016) preložil Štefan Kočiš.

Verše prebásnila Jana Kantorová-Báliková.

Redigovala Magdalena Borovcová.

Obálku navrhol Marek Novák.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava

v roku 2016 ako svoju 982. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5073-4

Túto knihu venujem Svetlu, ktoré nás víta,

keď umierame, a svojej rodine.

RADŽIV PARTI, M. D.

Venujem Nicholasovi Paulovi Perrymu Mekoshovi,

úžasnému veľkému dieťaťu.

PAUL PERRY

Jediný zdroj poznania je skúsenosť.

ALBERT EINSTEIN

Ak nezmeníte smer, môžete skončiť tam,

kam smerujete.

LAO-C’

PREDSLOV

Pred dvoma rokmi som dostal fascinujúci mail od anestéziológa z južnej Kalifornie. Volá sa Radživ Parti a zdôveril sa mi v ňom so svojím zážitkom na prahu smrti. Každý rok dostávam stovky podobných e-mailov a listov, no tento sa od nich v mnohom líšil. Predovšetkým ho písal lekár a ako mnohí ďalší lekári s podobnou skúsenosťou aj on sa zdráhal hovoriť o tom s kolegami. Obával sa, že ho začnú považovať za čudáka.

Jeho e-mail bol však pozoruhodný aj z iných dôvodov. Jedným z nich bol, že Radživ nahliadol do svojich dvoch minulých životov. Hoci to nie je nič zvláštne, jeho skúsenosť bola iná. V jednom sa videl ako indický princ v stredoveku, ktorý bezcitne a neľútostne bičoval chudákov. V druhom živote sa vrátil o dvesto rokov dozadu a žil ako afganský pestovateľ maku. Živil sa jeho pestovaním a bol závislý od opiátov.

Minulé životy prežíval mimoriadne živo a vďaka nim pochopil tie stránky svojej osobnosti, ktoré chcel a potreboval zmeniť. Písal: „[Počas prehľadu minulých životov] som si zrazu uvedomil: keby som žil ešte raz, musel by som toto všetko úplne zmeniť a žiť celkom inak.“ V opačnom prípade by si to všetko musel zopakovať.

Zverejnenie tohto príbehu, v ktorom Radživ zažil mimozemské dobrodružstvo odhalenia svojich minulých životov, obohatí racionálny výskum zážitkov na prahu smrti o nový rozmer. Spomienky na minulé životy si zaslúžia našu pozornosť a jeho príbeh môže spojiť výskum zážitkov na prahu smrti s výskumom reinkarnácie spôsobom, ktorý posunie štúdium stavov blízko smrti novým smerom.

Ďalším jedinečným aspektom jeho zážitku bola návšteva pekla. Podľa niektorých bádateľov prežívajú takéto „pekelné“ návštevy viacerí, no zrejme o nich nechcú hovoriť, aby sa neukazovali v zlom svetle. To však nebol jeho prípad. Radživ podrobne opísal svoj zážitok v pekle – stal sa preňho učebnou pomôckou, vďaka ktorej odhalil svoje chyby a nedostatky v charaktere, ktoré bolo treba odstrániť. Pobyt v pekle mu umožnil, aby si uvedomil svoj materialistický spôsob života a zároveň jeho otcovi poskytol príležitosť zachrániť syna pred osudom horším ako smrť – pred pádom do pekla. Bolo iróniou, že ho zachránil otec, s ktorým mal počas života veľmi zlý vzťah. Keď sa však ocitli v duchovnom svete na okraji pekla, mali k sebe tak blízko ako nikdy predtým. Až teraz pochopil príčiny otcovho správania a veľkoryso mu odpustil. Pochopil aj to, že otcove hriechy nesmie prenášať na svojho syna, a preto neskôr zmenil svoj postoj k nemu.

V dôsledku týchto aj iných udalostí, o ktorých hovorí kniha, prešiel Radživ hlbokou osobnou premenou. Prechádzajú ňou mnohí ľudia, ktorí po zážitku na prahu smrti zmenia správanie k svojim blízkym. Pre mnohých však nie je jednoduché na tejto novej ceste vytrvať – napokon, sme iba ľudské bytosti vo svete ľudí. Radživ na nej vytrval, a to aj za cenu, že sa vzdal zabehnutého života v bohatstve.

Po zážitku na prahu smrti sa vzdal práce anestéziológa a teraz pracuje na spôsobe terapie známej ako liečenie založené na vedomí. Nevymyslel ho sám, ale ukázali mu ho strážni anjeli, ktorí boli pri ňom počas jeho zážitku a ostávajú s ním až doteraz. Napriek problémom, ktoré sa vyskytli pri zmene zamestnania, je rozhodnutý presadiť nový spôsob liečenia do praxe. Jeho filozofia života a liečenia sa úplne zmenila. Vo svojom e-maile písal:

„Mojou prácou je robiť jeden krok za druhým a s dôverou kráčať po ceste – presne tak, ako som to robil vtedy, keď som držal otca za ruku.“

Ďalej uviedol: „Svetelná bytosť mi povedala, že môj čas ešte neprišiel, že všetko bude v poriadku, no život sa mi zmení a stanem sa liečiteľom. Povedala mi, že zanechám prácu anestéziológa a materializmus nechám za sebou. Doslova riekla: ,Je načase, aby si sa stal liečiteľom duše, predovšetkým chorôb duše a energetického tela, závislosti, depresie, chronickej bolesti a rakoviny.‘

Dozvedel som sa, že ochorieť som musel preto, aby som spoznal chorobu na vlastnej koži a mal viac empatie s chorými ľuďmi.“

Mal som aj možnosť vypočuť si jeho príbeh priamo od neho. Bolo to v Arizone na malej konferencii o vedomí, kde ho organizátor požiadal, aby prítomným porozprával o tom, čo zažil. Sedel som za ním a krátko po tom, ako začal hovoriť, som si všimol, že väčšina prítomných si utiera slzy, niektorí dokonca vzlykali. Potom som si uvedomil niečo, čo som nečakal – aj mne sa do očí nahrnuli slzy. Napriek tomu, že som v živote počul tisíce zážitkov na prahu smrti, jeho slová o spáse ma veľmi dojali.

Nakoniec povedal niečo také hlboké, že som sa musel ovládať, aby som aj ja nevzlykal:

„Budúcnosť sa ešte len vytvára, no pri všetkých tých zmenách necítim nijaký strach. Viem, že nie som sám a hoci nevidím všetko, čo ma čaká, viem, že existuje plán – a že ten plán je dobrý. V doterajšom živote som ľudí uspával. Teraz ich prebúdzam. A prebudil som sa aj ja.“

Tento príbeh je o transcendencii a premene. Je to jeden z najúžasnejších a najhlbších zážitkov na prahu smrti, s akými som sa počas päťdesiatročného výskumu stretol. Je to pôsobivý zážitok aj pre takého veterána, ako som ja. Je naozaj pozoruhodný.

RAYMOND MOODY, M. D., PHD.

ÚVOD

Podchladený pacient

Pacient ležiaci na operačnom stole bol podľa všetkého mŕtvy. Srdce mu nebilo, telo bolo zbavené krvi. Nedýchal, ani nebol napojený na pľúcnu ventiláciu. Prístroj na meranie srdcovej činnosti, ktorý by za bežných okolností pípal v rytme úderov srdca, bol ticho – nedostával nijaké signály. Všetky telesné orgány prestali pracovať a elektroencefalograf zobrazoval nulovú mozgovú aktivitu.

V skutočnosti však pacient nebol mŕtvy. V rámci chirurgického postupu, známeho ako hypotermický kardiopulmonárny bajpas, mu krv nahradili chladiacou kvapalinou, ktorá znižuje telesnú teplotu približne na desať stupňov Celzia a zastavuje všetky telesné funkcie. Podobne ako pri smrti, ale nie celkom.

Operáciou sa mala opraviť trhlina v aorte, cieve vedúcej zo srdca. Bolo to dosť riskantné, ale lekári nemali na výber. Bez operácie by aorta mohla kedykoľvek prasknúť a pacient by okamžite zomrel. Ak by operácia bola úspešná, pacient by mohol ďalej pokojne žiť. Počas nej však bola veľká pravdepodobnosť, že ju neprežije, no celkom určite by zomrel, keby ju nepodstúpil.

Na operácii som sa zúčastnil ako anestéziológ. Bol som šéfom anestéziológie v nemocnici Bakersfield Heart a pri takýchto náročných a nebezpečných operáciách som bol členom operačného tímu vždy. Mojou úlohou je podať pacientovi anestetiká a udržať ho v narkóze, kým mu chirurgovia otvárajú hrudník a pracujú na odhalenom srdci. Počas návratu do života, keď sa mu do tela vracia teplá krv, musím dávať pozor, aby všetko prebehlo hladko a pacient sa neprebral predčasne. Medzitým, keď už chladiaca kvapalina nahradí krv a zo životných funkcií pacienta zostanú na monitore rovné čiary, pozorujem šikovné ruky operatérov, ktorí robia zložitú, jemnú prácu na kráľovnej všetkých ciev. Na tento zázračný zákrok majú iba šesťdesiat minút. Po ich prekročení pacientovi hrozí smrť alebo ťažké neurologické poškodenie.

Keď pacienta priviezli na operačnú sálu, bol už pod vplyvom sedatív. Prihovoril som sa mu, keď ho prenášali na operačný stôl, ale nemal veľký záujem o rozhovor. Sedatíva a vedomie, čo ho čaká, ho ponorili do tichého úžasu a som si istý, že si položil otázku, či nie som posledný človek, ktorého vidí. Nedal som mu veľa času na rozmýšľanie. Do infúzie som pridal propofol a ďalšie anestetiká a sledoval som, ako upadá do hlbokého spánku. Po zavedení trubice do priedušnice som pozoroval, ako mu otvorili hrudník a pripravili srdce na operáciu. Jeden špecialista mu do tela zaviedol chladiaci roztok a ďalší odviedol krv do zariadenia, ktoré ju udržiavalo okysličenú a zabraňovalo tvorbe zrazenín. Pacient sa ocitol v stave hlbokého bezvedomia a hlavná fáza operácie sa mohla začať.

Ako anestéziológ som bol pri niekoľkých takýchto operáciách a vždy ma privádzali do úžasu. Dlhý výskum, ktorý predchádzal tomuto druhu operácií, hlboké sústredenie zručných chirurgov – to všetko, podľa mňa, priviedlo medicínu k novým hraniciam. Zo svojho miesta na začiatku operačného stola som hľadel na pacienta. Vyzeral naozaj rovnako mŕtvy ako všetci mŕtvi, ktorých som vo svojom povolaní videl, a predsa, tento sa vráti do života a medzi živými bude ešte veľa rokov.

Nasledujúcu hodinu som pozoroval, s akou rýchlosťou a presnosťou vykonáva hlavný chirurg svoju prácu. Pri oprave poškodenej aorty zápasil s časom. Operačná sála bola zrazu plná napätia a obáv nielen preto, že išlo o veľmi náročnú operáciu. Vysoké percento pacientov ju totiž neprežije – nie pre samu operáciu, lebo tá je takmer vždy úspešná, ale nie vždy sa ľudskému telu podarí návrat do života. Známy výrok, že operácia sa podarila, ale pacient zomrel, stráca v tomto kontexte pointu. Je to skôr tvrdá realita, ktorú si v operačnej sále všetci veľmi dobre uvedomujú.

Po skončení operácie sme začali pracovať na návrate pacienta späť do života. Keď sa do tela začala vracať teplá krv, zvýšil som dávku anestetík, aby sa pacient neprebral veľmi rýchlo. Odstránili sme ľad, ktorým mal obloženú hlavu, aby sa mu zohrial aj mozog. Do krvi sa pridali krvné doštičky na zastavenie krvácania a na obe strany srdca sa priložili špeciálne elektródy, ktoré ho mali naštartovať. To bola chvíľa, keď sme všetci zadržali dych. Ak to nezabralo, pacient zomrel. Pri treťom pokuse začalo srdce tohto pacienta pravidelne pracovať. Po niekoľkých minútach pozorovania sa ujal práce chirurg, ktorý uzavrel hrudník a starostlivo ho zošil. Pacienta potom previezli na jednotku intenzívnej starostlivosti.

Keď sa prebral, bol som jeden z prvých, kto ho išiel pozdraviť. Ešte bol omámený, ale vedel, kde je a bol rád, že žije. Myslím, že s návratom do života veľmi nerátal. Keď ma zbadal, kŕčovito sa usmial a povedal: „Videl som vás v operačnej sále všetkých.“

Nechápal som, čo hovorí a musel som vyzerať dosť zmätene.

„Hovorím, že som vás všetkých pozoroval, keď ste ma operovali,“ zopakoval. „Bol som mimo svojho tela a vznášal som sa pri strope.“

Môže to byť pravda? Pýtal som sa sám seba. Bol predsa podchladený!

„Naozaj,“ pokračoval, „videl som vás stáť pri prednom konci stola, videl som chirurga, ako mi zašíval aortu, videl som sestričku...“ Opisoval aj ďalších chirurgov, kde ktorý stál, čo robili sestričky a iné okolnosti – bolo zrejmé, že všetko pozoroval z nejakého miesta nad nami.

Nemohol som uveriť tomu, čo hovorí. Počas dvadsaťpäťročnej praxe som bol pri stovkách pacientov, ktorých srdce už mlelo z posledného, keď ich priviezli do operačnej sály. Niektorí z tých, ktorým sa počas operácie zastavilo srdce, tvrdili, že videli zosnulých priateľov, videli svetlo na konci tunela alebo videli ľudí stvorených zo svetla, no to všetko som odmietal ako výplod fantázie a posielal som ich k psychiatrovi. Ako raz povedal jeden z učiteľov na medicíne: „Ak sa toho nemôžete dotknúť, počuť alebo vidieť na monitore, pošlite to na psychiatriu.“

Tento človek však zažil niečo iné. Presne opísal operačnú sálu, v ktorej som pracoval. To, čo hovoril, dokazovalo, že keď jeho srdce a mozog nepracovali, bol nielen živý, ale bol aj pri plnom vedomí.

„Vaše srdce nepracovalo,“ odvetil som, „mozog bol odstavený, nemohli ste nič vidieť. Hlavu ste mali obalenú ľadom.“

Tento pacient však trval na svojom a opísal mi podrobnosti v operačnej sále – spomenul chirurgické nástroje a okolnosti, ktoré boli v súlade s tým, čo sa dialo počas operácie. Chcel mi o tom rozprávať ďalej, ale zastavil som ho a nariadil som, aby mu podali injekciu haloperidolu, silného lieku podávaného pri psychóze. Práve sa zatvorila burza s cennými papiermi a ja som chcel vedieť, ako dopadli moje investície. Jemu som to, samozrejme, nepovedal. Vysvetlil som mu, že musím ísť za ostatnými pacientmi, no sľúbil som mu, že neskôr sa s ním o jeho zážitku porozprávam. Rýchlo som skontroloval pacientov na pooperačnej jednotke a ponáhľal som sa na parkovisko k svojmu Hummeru. Pri jazde v ňom som sa cítil ako kráľ ciest. Nikto sa ma neodvážil predbehnúť, a keď to niekto urobil, nasledoval som ho v takej tesnej blízkosti, že som videl vystrašený pohľad vodiča, ktorý ma sledoval v spätnom zrkadle. Po polhodine jazdy som zastavil na príjazdovej ceste nášho domu v stredomorskom štýle a bežal som do pracovne, aby som na počítači skontroloval stav na burze.

Netrvalo dlho a na tohto pacienta a jeho slová o vedomí, ktoré opustilo jeho telo, som celkom zabudol. Nespomínam si ani, či som sa o ňom zmienil doma pri večeri. Pravdepodobne nie. Trochu ma trápili výčitky svedomia, že som si jeho príbeh nevypočul do konca. Na druhý deň som sa rozhodol, že za ním nepôjdem. Previezli ho na iné oddelenie, kde sa oňho starali už iní. Napokon, čas sú peniaze. To bola moja filozofia. Po niekoľkých dňoch jeho prípad pre mňa zapadol medzi ostatné.

Počas Vianoc roku 2010 som si na podchladeného pacienta opäť spomenul. Vo veku päťdesiattri rokov som ležal na pooperačnom oddelení v nemocnici v Los Angeles a anestéziológovi som rozprával o svojom zážitku na prahu smrti. Problém bol, že mi neveril alebo ho to vôbec nezaujímalo. Zažil som to isté, čo mi opisoval podchladený pacient, ktorého som vtedy ignoroval. Dostal som sa do duchovného sveta, no cítil som v sebe viac života ako kedykoľvek predtým. Nielenže som opustil telo a dostal som sa do inej oblasti vedomia, ale vrátil som sa s úžasným poznaním, ktoré som mal teraz kedykoľvek k dispozícii. Vedel som, že miesto, ktoré som navštívil, bolo dokonale skutočné a neskôr som sa o tom presvedčil ešte raz.

Keď som sa pokúšal vysvetliť kolegovi všetko, čo som sa zažil a videl, cítil som, že ho to vôbec nezaujíma. A keď mi sľúbil, že sa neskôr vráti, aby som mu to mohol dopovedať, vedel som, že karma sa postará o to, aby som zožal, čo som sial. Aj ja som predtým sľúbil to isté podchladenému pacientovi, ale nevrátil som sa. To isté urobil aj môj kolega anestéziológ.

Mojím životným poslaním a mojou dharmou sa teraz stalo, aby som svetu odovzdal posolstvo o liečení na základe vedomia a o liečení chorôb duše. Chcem vám ho odovzdať v tejto knihe. Všetci snívame o duchovnom pokoji – chcem vám ukázať, ako ho môžete dosiahnuť.

1

Siedma operácia

Vonku musí byť poriadna zima, pomyslel som si, keď som si uvedomil, že drkocem zubami. Bol 23. december 2010 a cítil som sa, akoby som bol niekde v Himalájach, a nie v Bakersfielde v Kalifornii. Siahol som po svojom iPhone a zistil som, že vonku je desať stupňov Celzia. Nemal by som sa tak triasť, napadlo mi. Lepšie som sa prikryl, no pocit chladu ešte zosilnel. Zľakol som sa.

Počul som, ako dole manželka s deťmi pripravujú večeru. Ukladali na stôl taniere a cítil som vôňu indického jedla plného korenín, ktoré manželka varila. Zvyčajne sa mi pri takej vôni začali zbiehať sliny, no teraz mi z toho bolo zle.

Zakryl som si hlavu a snažil som sa nevšímať si televízor, ktorý manželka Arpana asi pred dvomi hodinami zapla na CNN a odišla chystať večeru. „Pokús sa zaspať,“ poradila mi. „Zobudím ťa, keď bude večera hotová.“ Keď odišla, vzal som si tabletku proti bolesti (koľko som si ich dnes už vzal?) a dúfal som, že mi pomôže zaspať. Nepomohla. Bol som iba väčšmi omámený, nahnevaný a vyľakaný. Cítil som, ako mi narastá tlak a teplo v brušnej dutine a miešku, a hoci som sa súrne potreboval vymočiť, vytlačil som len niekoľko kvapiek.

Nezaslúžim si to, som lekár, pomyslel som si.

Spomenul som si na staré dobré časy spred niekoľkých rokov, na obdobie predtým, než som musel podstúpiť šesť operácií, ktoré ma priviedli do tohto stavu. Do Bakersfieldu som prišiel z Louisiany a tu v nemocnici San Joaquin Community Hospital ma prijali na jeden mesiac ako anestéziológa. Po rokoch strávených na východnom pobreží som bol nadšený teplým podnebím v San Joaquin Valley a krásami Kalifornie. Onedlho mi ponúkli stálu prácu, ktorú som okamžite prijal.

Arpana si otvorila zubnú ambulanciu a ja som čoskoro prešiel do nemocnice Baskersfield Heart Hospital, v ktorej vykonávali náročné operácie srdca. Po niekoľkých rokoch ma vymenovali za hlavného anestéziológa. Naša životná úroveň neuveriteľne vzrástla. Predali sme malý dom a kúpili sme veľkú vilu, keďže sme sa rozrástli na rodinu s tromi deťmi. Narodili sa nám dvaja chlapci – Raghav a Ardžun a dcéra Ambika.

Autá sme menili postupne od značky Ford a Toyota po Mercedes a Lexus a potom sme prešli na „super autá“ ako Porsche a Hummer. Sníval som o dni, keď budem mať v garáži Ferrari, ktoré budem zakrývať pred prachom a vytiahnem ho iba príležitostne na víkendové výlety. Mojím cieľom bolo mať všetko väčšie – dom, autá, zbierku umeleckých predmetov a, samozrejme, bankové účty. Po dvadsiatich piatich rokoch práce v nemocnici som si vybral deväťmesačnú študijnú dovolenku, aby som sa mohol venovať iba burze cenných papierov. Zarábal som milióny dolárov, niekedy milión za deň, no minul som ich rovnako rýchlo, ako som ich získal, lebo som si myslel, že dokážem odhadnúť vývin na burze lepšie ako profesionáli. Nebola to pravda a tak som napokon toto šialenstvo zanechal a vrátil som sa do nemocnice.

Moji indickí susedia bývajúci v akýchsi miniatúrnych kaštieľoch mali rovnaký cieľ. Každý nový dom musel byť o niečo väčší ako ostatné. Bolo by to smiešne, keby to nebolo také vážne. Na veľkosti záleží, hlavne ak si niekto buduje pomník nesmrteľnosti.

Všetky domy naokolo boli postavené tak, aby odrážali sny majiteľa. Boli tam stredomorské vily (ako naša), španielske haciendy, ultramoderné budovy a jeden dom bol dokonca replikou Bieleho domu vo Washingtone. Bolo to čosi monštruózne, no každý pochopil motiváciu jeho majiteľa. Ako inak mohol ukázať, že je taký veľký a dôležitý ako prezident USA? (Jeho majiteľ sa živil predajom áut.)

Jazda cez územie našej komunity sa podobala na jazdu cez Disneyland. Nemohol však cezeň prejsť nikto, kto nemal kódy potrebné na otvorenie niekoľkých brán. Celá komunita bola hermeticky uzavretá. Bola zabezpečená proti vonkajšiemu svetu a ja som začal veriť, že aj proti chorobám. Lekári nemôžu ochorieť. Bol som o tom takmer presvedčený. Ak aj ochorieme, môžeme chorobu okamžite zastaviť – hneď na začiatku. Vnímal som sa ako pán svojho osudu, zázračný pracovník, ktorý je imúnny voči všetkým chorobám.

Cítiť sa ako vládca vesmíru nie je vo svete modernej medicíny ťažké. Už z môjho pohľadu anestéziológa srdcovej chirurgie som videl, aké úžasné pokroky medicína dosiahla. Mohli sme doslova vracať do života mŕtvych pacientov, keď sme pomocou balónika dokázali uvoľniť upchatú artériu, alebo sme ju vymenili, dokonca sme mohli transplantovať srdce. Vďaka týmto pokrokom, ktoré sme v našej nemocnici používali bežne každý deň, sa úmrtnosť na kardiovaskulárne choroby za posledných desať rokov znížila o 40 percent. Po skončení úspešnej operácie srdca rodiny pacientov plakali od radosti, lebo vedeli, že ich blízky bude žiť ešte veľa rokov, možno desaťročí.

Kardiochirurgovia u niekoho možno vzbudzujú zdanie, že dokážu oklamať smrť, no, samozrejme, to nie je pravda. Naším cieľom nemôže byť nesmrteľnosť, lebo v tomto tele nemôžeme žiť naveky. Cieľom by malo byť vytvoriť odkaz potomstvu, že budeme žiť večne. Predstavovať si život iným spôsobom je iba mýtus, akým som žil aj ja.

Pre mňa sa tento mýtus skončil roku 2008, keď mi pri pravidelnej lekárskej prehliadke zistili zvýšené hodnoty PSA, ktoré naznačovali prítomnosť rakoviny prostaty. Biopsia tento nález potvrdila. „Mám pre teba dobrú aj zlú správu,“ povedal mi do telefónu môj urológ a dobrý priateľ, keď som raz večer spolu s manželkou popíjal čaj na zadnom dvore oproti golfovému ihrisku. „Máš rakovinu prostaty. No je v začiatočnom štádiu, odstránime ju a budeš opäť zdravý.“ Mal som päťdesiatjeden rokov a bol som v šoku. A nahnevaný. Prečo ja? Čím som si to zaslúžil?

Navštívil som jedného z najlepších chirurgov na operácie prostaty na druhom konci USA v Miami na Floride.

Zdôveril som sa mu so svojimi obavami o inkontinencii a impotencii. Odvetil mi, aby som si nerobil starosti: „Môžem ti takmer zaručiť, že nebudú nijaké komplikácie. Po niekoľkých týždňoch budeš zdravý ako predtým.“ Pokiaľ ide o tú žľazu veľkosti vlašského orecha, bol génius a zároveň môj kolega. Tak prečo by som mal pochybovať o tom, čo povedal?

Zvolili sme operáciu známu ako laparoskopická radikálna prostatektómia, čo znamená odstránenie celej prostaty cez malé otvory v brušnej dutine pomocou trubicových nástrojov vybavených kamerou a skalpelmi. Niekoľko dní po operácii bolo zrejmé, že budem inkontinentný a impotentný. Chirurg sa ospravedlňoval, ja som bol nahnevaný.

Tkanivo jaziev mi uzatvorilo močovú trubicu nie iba raz, ale trikrát. Pri každej operácii ho museli chirurgovia odstraňovať pomocou laserových lúčov. Pooperačná bolesť bola taká intenzívna, že som potreboval tabletky proti bolesti. Užíval som ich veľa, a keď bolesť ustúpila, prehĺtal som ďalšie a tešil som sa na príjemné opojenie, ktoré mi poskytli okrem toho, že mi utlmili bolesť.

Počas piatej operácie mi priamo na postihnuté miesto vstrekli látku proti tvoreniu jaziev, tá však ešte zhoršila inkontinenciu. Musel som nosiť plienky a vymieňať si ich každé dve-tri hodiny, aby som sa vyhol kožným problémom. Bolo to takmer nemožné, pretože operácie srdca, pri ktorých som asistoval, trvali niekedy päť až šesť hodín. V takých prípadoch sa zvyšovalo riziko infekcie, čo si zasa vyžadovalo užívanie silnejších antibiotík a viac liekov proti bolesti.

Napokon mi istý chirurg odporučil umelý zvierač, ktorý mi umožnil ovládať močový mechúr pomocou tlačidla umiestneného na prístupnom mieste pod kožou. Túto šiestu operáciu som podstúpil 13. decembra 2010. No teraz, ani nie po dvoch týždňoch, sa stalo niečo veľmi zlé: infekcia okolo umelého zvierača sa rozšírila a brušná dutina sa začala napĺňať hnisom.

Na začiatku infekcie som užíval najsilnejšie dostupné antibiotiká. Začal som silnými orálnymi dávkami Keflexu, a keď nezabral, prešiel som na Cipro, ktorý sa používa pri infekciách močovodu. Nepomohlo ani to. V predvečer vianočných sviatkov som cítil, ako mi v brušnej dutine narastá tlak a teplota, čo bol neklamný prejav rýchlo postupujúcej infekcie.

Do izby vstúpila manželka a v rukách niesla podnos s predjedlom, ktoré som mal ochutnať. Keď ma však uvidela, takmer jej všetko vypadlo z rúk. Rýchlo ma odkryla a pozrela sa mi do tváre.

„Ach bože,“ zvolala a vzala teplomer. Otriasla ho a strčila mi ho pod jazyk. O chvíľu ortuť ukazovala 40,5 stupňa.

Zbehla dolu schodmi a zatelefonovala do nemocnice chirurgovi, ktorý mi implantoval umelý zvierač. Neskôr som sa dozvedel, že keď mu povedala, akú mám teplotu, prikázal, aby ma okamžite priviezli.

Z rozhovoru na prízemí som veľa nepočul. Zachytil som iba zúfalé šepkanie, rýchle výmeny slov a potom sa všetci rozbehli hore schodmi za mnou. Arpana ma posadila na okraj postele a pomáhala mi pri obliekaní. Deti vystrašene sledovali, ako sa ma so slzami v očiach snaží obliecť.

„Pomôžte nám,“ vyzvala naše tri deti. Opatrne mi pomohli vstať a sprevádzali ma pomaly, krok za krokom, dolu schodmi. Trvalo niekoľko minút, kým som sa posadil na predné sedadlo manželkinho BMW. Celkom ma to vyčerpalo. Pri takýchto vysokých teplotách má človek pocit, že horí a zároveň sa trasie od chladu. Dcéra ma zakryla dekou a Arpana naštartovala auto; po tvári jej tiekli slzy. Môj stav ju vystrašil a neskôr mi povedala, že sa bála, aby sa cestou môj stav ešte väčšmi nezhoršil. Nevedela, čo by si so mnou počala uprostred hôr medzi naším domom a nemocnicou.

V aute som sa snažil upokojiť a nevšímať si manželkine slzy. Na diaľnici zvýšila rýchlosť a zamierili sme na juh k Los Angeles vzdialenému asi stopäťdesiat kilometrov. Napadlo mi, že sme mali radšej zavolať sanitku.

V dôsledku horúčky a infekcie mi v hlave vírili myšlienky. Keď sme sa diaľnicou rútili k Los Angeles, nedokázal som myslieť na nič iné, iba na všetko to, čo bolo v mojom živote negatívne. Bol to dlhý zoznam, v ktorom sa vyskytovala smola, rakovina, náklonnosť k infekciám, závislosť, depresie, materializmus, veľa želaní, málo lásky, egoizmus, hnev.

Odmietal som sa zmieriť s vlastnou chorobou a hneval som sa sám na seba. Som lekár. Prečo som nespoznal, že je to so mnou také zlé? Pravdou však bolo, že som to vedel. Jednoducho len som s tým nič neurobil. Ako väčšina lekárov, s chorobou som sa nespriatelil a teraz som za svoje odmietanie platil.

Môj hnev sa obrátil na iné životné udalosti. Predovšetkým som sa hneval na Boha, že mi dal rakovinu prostaty. Čo je dobré na tom, dať niekomu takú strašnú chorobu? Čím som si také niečo zaslúžil?

A potom tu boli tabletky proti bolesti. Počas cesty do nemocnice som si konečne priznal, že som prekročil hranicu závislosti. Lekárska definícia hovorí, že človek sa stáva závislý vtedy, ak užíva viac liekov, ako ich má predpísaných. Po operáciách a následných komplikáciách mi na utíšenie bolestí predpísali lieky. Spočiatku mi pomáhali, no neskôr ich účinok zoslabol a bežný život i každodenná práca boli čoraz ťažšie. Aby som to všetko zvládol, postupne som si dávky sám zvyšoval. Napokon som pochopil, čo niektorí moji pacienti už vedeli: aké ľahké je stať sa závislým, keď túžite už len po tom, aby ste nemali bolesti.

A bolo toho ešte viac. Kombinácia rakoviny a závislosti od tabletiek ma dostala do depresie a začal som užívať aj antidepresíva. Čoskoro som zistil, že sú pre mňa rovnako dôležité ako tabletky proti bolesti. Vďaka vzdelaniu a praxi špecialistu na závislosti som vedel, že ak sa chcem svojej závislosti zbaviť, musím aspoň dvanásť týždňov stráviť v príslušnom zariadení. Prečo som stratil kontrolu nad vlastným životom?

Spomenul som si na syna Raghava. Keďže bol naším najstarším synom, bol som naňho oveľa prísnejší ako na ostatné deti a očakával som, že bude kráčať v mojich šľapajach. Už štvrtý rok študoval medicínu, ale nedarilo sa mu. So štúdiom síce súhlasil, ale chýbalo mu nadšenie a jeho nezáujem o medicínu sa prejavil aj v hodnotení. Napriek tomu som naňho naliehal, aby v štúdiu pokračoval.

Zatiaľ čo Arpana ho povzbudzovala bezvýhradnou rodičovskou láskou, ja som to nerobil. Prijal som otcovu indickú teóriu o výchove dieťaťa, ktorá by sa dala zhrnúť do často opakovanej frázy: „Krivý klinec sa musí narovnať kladivom.“ A otec ma naozaj „narovnával“, vždy keď si myslel, že v živote nevyužívam svoj intelektuálny potenciál.

Hoci sa deti v tom čase trestali bitkou, ja som prisahal, že na svoje deti ruku nikdy nevztiahnem. No po čase sa otcov hnev stal aj mojím hnevom a deti to často pocítili na vlastnej koži.

Teraz sa ma Raghav pravdepodobne bál a možno ma aj nenávidel. Budem mať šancu napraviť to? A kým sa naše auto hnalo nocou po nekonečnej diaľnici, pýtal som sa sám seba: Kde je môj syn teraz? Prečo nie je tu v aute so mnou, keď ho naozaj potrebujem?

Keď sme zastavili pred vchodom urgentného príjmu, hnev už zasiahol každú čiastočku môjho života, až sa dotkol pravdy. Za svoj život zodpovedám iba ja. Mal som byť opatrnejší pri výbere jeho cesty. Ako som dospel k tomuto záveru, zrejme som si nahlas vzdychol, lebo ošetrovateľ, ktorý ma kládol na nosidlá, mi pevne stisol ruku a upokojoval ma: „Už sa nemusíte báť, už ste v nemocnici.“

Nepamätám sa, či som mu hlavou naznačil súhlas alebo pochybnosti. Vedel som, že to so mnou nevyzerá dobre: mal som vysokú horúčku a infekciu v oblasti panvy, na ktorú antibiotiká nezaberali. Keď som si uvedomil, ako rýchlo infekcia postupuje, nebol som si istý, či mám ešte nejakú šancu. V skutočnosti som sa pripravoval na najhoršie.

Table of Contents

Start

PREDSLOV

ÚVOD

1