Sharon Guskin

Zabudnutý čas

Copyright © 2016 by Sharon Guskin

Published by arrangement with Flatiron Books.

All rights reserved.

Translation © 2016 by Inka Hermanová-Martinová

Poetry translation © 2016 by Jana Kantorová-Báliková

Jacket design © 2016 by Marek Novák

Slovak edition © 2016 by Ikar

Preklad vznikol s podporou Literárneho fondu.

ISBN 978-80-551-5072-7

Dougovi, Eliovi a Benovi

JEDEN

V predvečer svojich tridsiatych deviatych narodenín, v ten najtemnejší deň najhoršieho februára, na aký si spomínala, si Janie vzala dovolenku a tým urobila, ako sa neskôr ukázalo, kľúčové rozhodnutie svojho života.

Trinidad nebol práve najlepšia voľba. Keď sa už trepala tak ďaleko, mala radšej ísť na Tobago alebo do Venezuely. Jej sa však páčil zvuk toho slova – Tri-ni-dad – počula v ňom prísľub. Kúpila si najlacnejšiu letenku a dorazila tam práve vtedy, keď sa karnevaloví povaľači zberali domov. Ostali po nich jarky plné toho najkrajšieho smetia. Ulice boli prázdne, ľudia vyspávali po zábave. Zametači sa hýbali pomaly, akoby boli pod vodou. Nabrala si plné hrste konfiet, trblietavých pierok a umelých drahokamov z kraja cesty a napchala si ich do vreciek, možno tak osmózou na ňu prejde trocha z tej bezstarostnosti.

V jej hoteli sa konala svadba, Američanka si brala Trinidadčana, a väčšina hostí patrila k nim. Krúžili okolo seba, tety, strýkovia a bratranci, malátni v tom teple, líca zľahka pripálené od slnka, čo im dodávalo ešte šťastnejší výraz, a zmätení Trinidadčania postávali v skupinkách, smiali sa a rozprávali rýchlym miestnym dialektom.

Vzduch bol výrazne vlhký, ale teplé objatie mora jej všetko vynahradilo, cena útechy pre nemilovanú. Pláž bola presne ako na obrázku, palmy, modrá voda a zelené kopce a piesočné blchy, čo štípali človeka do členka, aby vedel, že je to všetko skutočné. Tu i tam stáli búdky, kde predávali žraloka v placke – fritované kúsky ryby v kapse z mäkučkého cesta – nikdy nič lepšie nejedla. Zo sprchy v hoteli občas tiekla teplá voda, občas studená a niekedy žiadna.

Dni plynuli príjemne. Líhala na pláži s časopisom na kriedovom papieri, aký si obyčajne nekupovala, jej nohy vpíjali slnko a spŕšky vody z mora. Táto zima bola dlhá, jedna snehová búrka striedala druhú, New York nebol na takúto kalamitu pripravený. Pracovala na technickej príprave toaliet pre múzeum, ktoré projektovala jej firma. Často zaspala nad písacím stolom a snívalo sa jej o modrých kachličkách alebo sa po polnoci odviezla autom do svojho tichého bytu, padla na posteľ a ani sa nestačila čudovať, čo sa to stalo s jej životom.

Tridsaťdeväť mala v predposledný večer na Trinidade. Sedela sama v bare na verande a počúvala ruch z predsvadobnej večere vo vedľajšej sále. Bola rada, že sa vyhla povinnej oslave narodenín u seba doma, hŕbe kamošiek s manželmi a deťmi a ich blahoželaniam, v ktorých ju nadšene uisťovali, že „Toto bude ten rok!“.

Rok čoho? – chcela sa vždy spýtať.

No vedela, čo tým mysleli: rok muža. Bolo to dosť nepravdepodobné. Po maminej smrti sa nevedela odhodlať ísť na rande, lebo by ho s ňou potom nemohla dopodrobna prebrať minútu po minúte v nekonečnom telefonáte, ktorý niekedy trval dlhšie než samo rande. Muži v jej živote prichádzali a odchádzali. Cítila, že jej unikajú už celé mesiace predtým, ako sa skutočne vytratili. No jej mama bola vždy tu, s láskou takou bazálnou a nevyhnutnou ako gravitácia, a potom jedného dňa už nebola.

Teraz si Janie objednala drink a kozľacie karí, lebo ho ešte nejedla.

„Určite to chcete?“ spýtal sa barman. Bol to ešte len chlapec, nie viac ako dvadsaťročný, štíhly, s veselými očami. „Je to pikantné.“

„Vydržím to,“ povedala, usmiala sa naňho a rozmýšľala, či by v predposledný večer nemohla vytiahnuť zajaca z klobúka a aké by to bolo opäť sa dotýkať iného tela. No chlapec len prikývol, o chvíľku jej doniesol jedlo a ani sa nezdržal, aby videl, čo to s ňou urobí.

Kozľacie karí jej explodovalo v ústach.

„Klobúk dolu, ja by som to nemohol jesť,“ ozval sa muž, čo sedel o dve stoličky ďalej. Bol v stredných rokoch, riadny chlap s mohutnou hruďou, širokými plecami a hustými plavými vlasmi okolo hlavy sťa vavrínový veniec Iulia Caesara. Pod smelými, neporaziteľnými očami sedel boxerský nos. Bol to jediný hosť okrem nej, čo nepatril k svadobnej hostine. Všimla si ho v hoteli a na pláži, no odradili ju jeho ekonomické časopisy a obrúčka.

Kývla mu hlavou a nabrala si plnú lyžicu. Cítila, ako jej z každého póru vyráža horúčava.

„Je to dobré?“

„Je,“ pripustila, „ale ústa mám ako v ohni.“ Odpila si z koly s rumom – po tej páľave bola prekvapujúco studená..

„Áno?“ Pozrel z taniera na jej tvár. Líca a čelo mal celé červené, akoby bol zaletel priamo k slnku a prežil to.

„Môžem ochutnať?“

Hľadela naňho mierne zaskočená, potom mykla plecom.

„Nech sa páči.“

Rýchlo si presadol na stoličku vedľa nej. Vzal jej lyžicu, tá ostala visieť nad tanierom, potom klesla, nabrala sústo a zamierila do jeho úst.

„Ježiš!“ zvolal. Rýchlo vypil pohár vody. „Ježišikriste!“ Ale smial sa pritom a jeho oči ju úprimne obdivovali ponad okraj pohára. Zrejme si všimol, že sa usmiala na barmana, a myslí si, že má chuť s niekým si začať.

Má? Pozrela naňho a zrazu to všetko uvidela: záujem v jeho očiach, nenápadný plynulý pohyb, ktorým schoval ľavú ruku s obrúčkou za košík.

Bol v Port of Spain služobne, zástupca veľkej firmy, ktorý uzavrel lukratívny obchod týkajúci sa licencie na lokálnu prevádzku nejakého obchodného reťazca, a odmenil sa malou „dovčou“, aby to oslávil. Povedal to presne tak, „dovčou“, a ona musela potlačiť úškrn, lebo kto sa takto vyjadruje? Nikto z jej známych. Bol z Houstonu. Nikdy tam nebola a ani tam netúžila ísť. Na opálenom zápästí mal rolexky z bieleho zlata, prvé, čo videla takto zblízka. Keď mu to povedala, zložil si ich a pripol na jej malé, vlhké zápästie, kde potom viseli, ťažké a iskrivé. Páčil sa jej ten pocit, nový na jej obyčajnej pehavej ruke, aj to, ako sa vznášali nad kozľacím karí ako diamantová helikoptéra. „Pristanú vám,“ povedal a pozrel jej do tváre s takým čitateľným úmyslom, až sa začervenala a hodinky mu vrátila. Čo to robí?

„Asi by som mala ísť.“ Dokonca aj sama začula neochotu vo svojich slovách.

„Ostaňte a ešte sa so mnou porozprávajte.“ V hlase mu začula prosbu, ale jeho oči boli stále smelé. „No tak, celý týždeň som sa nemal s kým poriadne porozprávať. A vy ste taká...“

„... aká?“

„Neobyčajná.“ Usmial sa na ňu úlisným úsmevom muža, ktorý dobre vie, kedy a ako využiť svoj šarm, nástroj v arzenáli zbraní, ktorý nevyhnutne zasvieti ako kov na slnku, žiariac čímsi rýdzim – skutočným záujmom.

„Ach, som úplne obyčajná.“

„Nie ste.“ Skúmal ju pohľadom. „Odkiaľ pochádzate?“

Znova si odpila; trochu to obrúsilo jej hrany. „Záleží na tom?“ Pery mala studené a horeli jej.

„Mne áno.“ Ďalší úsmev, rýchly, podmanivý. A už bol preč. Ale... urobil svoje.

„Dobre teda... Bývam v New Yorku.“

„Ale nepochádzate odtiaľ.“ Konštatoval to ako fakt. Naježila sa. „Čo? Myslíte si, že nie som na Newyorčanku dosť tvrdá?“

Cítila na tvári jeho pohľad a snažila sa zadržať červeň, ktorá jej stúpala do líc. „Ste tvrdá, jasné,“ pripustil, „ale vidieť aj, že ste zraniteľná. To nejde k Newyorčanke.“

Vidieť, že je zraniteľná? To je pre ňu novinka. Chcela sa spýtať, kde to vidieť, aby to mohla odstrániť.

„Takže?“ Nahol sa k nej. Voňal kokosovým opaľovacím olejom, karí a potom. „Odkiaľ naozaj ste?“

Bola to zložitá otázka. Väčšinou sa jej bránila. Zo stredozápadu, hovorievala. Alebo z Wisconsinu, lebo tam žila najdlhšie, ak počítala aj štúdium na vysokej škole. Odvtedy tam však už nebola.

Nikdy nikomu nepovedala pravdu. Iba teraz, z akéhosi dôvodu. „Som odnikiaľ.“

Zavrtel sa na stoličke a zamračil sa. „Ako to myslíte? Kde ste vyrástli?“

„Ja... “ pokrútila hlavou. „Radšej to všetko nechcite počuť.“

„Počúvam.“

Pozrela naňho. Naozaj. Počúval.

Ale počúval nebolo to správne slovo. A možno bolo: slovo, ktoré má väčšinou pasívny význam a naznačuje istú vzájomnú vnímavosť, prijatie zvuku prichádzajúceho od inej osoby, počúvam ťa, zatiaľ čo to, čo robil on, bolo až šokujúco mužné a intímne – počúval ju napäto, tak ako zvieratá, ktorým ide v lese o prežitie.

Nadýchla sa. „Môj otec pracoval ako predajca a veľa sme sa sťahovali. Štyri roky tu, dva roky tam. Michigan, Massachusetts, Washington, Wisconsin. My traja. Potom sa otec odsťahoval – neviem, kam šiel. Niekam bez nás. Žili sme s mamou vo Wisconsine, kým som neskončila vysokú, a potom sa mama presťahovala do New Jersey a žila tam až do smrti.“ Ešte stále mala divný pocit, keď to hovorila; snažila sa uniknúť jeho pozorným očiam, ale nedalo sa. „Potom som sa odsťahovala do New Yorku, lebo ani tam väčšina ľudí nikam nepatrí. Preto nemám pocit lojality voči nijakému miestu. Som odnikiaľ. Nie je to smiešne?“

Pokrčila plecami. Tie slová z nej vyleteli. V skutočnosti nič z toho nechcela povedať.

„Znie to strašne osamelo,“ povedal a stále sa mračil. To slovo bolo ako tenké špáradlo, čo sa zarylo do jej mäkkého vnútra, ktoré vôbec nechcela odhaliť. „Nemáte niekde nejakú rodinu?“

„Na Havaji mám tetu, ale...“ Čo to robí? Prečo mu to hovorí? Zhrozene zmĺkla. Potriasla hlavou. „Toto nerobievam. Prepáčte.“

„Ale my sme ešte nič nerobili,“ povedal. Tvárou sa mu mihol výraz vyhladnutého vlka. Spomenula si na vetu zo Shakespeara, ktorú jej mama šepkávala do ucha, keď v obchodnom centre míňali dospievajúcich chalanov.

„Hen, Cassius, chudý a dychtivý.“ Mama vždy zahlásila niečo podobné.

„Chcem povedať,“ zajachtala Janie, „že takéto veci nehovorievam. Neviem, prečo vám to teraz rozprávam. To asi ten rum.“

„Prečo by ste mi to nemohli povedať?“

Pozrela naňho. Nemohla uveriť, že sa pred ním otvorila – že podlieha nepochybne značnému šarmu tohto obchodníka z Houstonu, ktorý nosí na prste obrúčku.

„No, ste...“

„Čo?“

Cudzí. Ale to znelo príliš detsky. Chytila sa prvého slova, čo jej napadlo: „Republikán?“ Zasmiala sa, pokúsila sa to premeniť na žart. Vôbec nevedela, či je to pravda.

Po tvári mu preletel hnev.

„A preto som čo? Nejaký tupec?“

„Čože? Nie. To vôbec nie.“

„Ale myslíte si to. Máte to jasne napísané na tvári.“ Teraz sedel celkom vzpriamený. „Myslíte si, že necítime to isté čo vy?“ Jeho hnedé oči, v ktorých bolo predtým toľko obdivu, sa do nej zabodli s urazenou zúrivosťou.

„Nemôžeme sa zasa vrátiť k tomu karí?“

„Myslíte si, že nám nič nezlomí srdce alebo sa nerozplačeme, keď sa nám narodí dieťa, alebo nerozmýšľame o tom, aké je naše miesto v tomto veľkom pláne?“

„Dobre, dobre. Chápem to. Aj vy krvácate, keď sa pichnete špendlíkom.“ Ďalej na ňu zazeral. „,Keď bodnete nás, vari nekrvácame? Je to z Kupca...“

„Chápete to, Shylock? Naozaj? Lebo si tým nie som istý.“

„Koho tu voláte Shylock?“

„No dobre, Shylock.“

„Pozor!“

„Ako poviete, Shylock.“

„Pozor na jazyk!“ Začali sa na seba usmievať.

„Takže deti, čo?“ pozrela naňho úkosom.

Otázku zmietol jediným pohybom veľkej ružovej ruky.

„Aj tak,“ povedala, „záleží na tom, čo si o čomkoľvek myslím?“

„Pravdaže záleží.“

„Naozaj? Prečo?“

„Pretože ste bystrá, ste človek, ste tu v tejto chvíli a rozprávame sa spolu,“ povedal, naliehavo sa k nej nahol a dotkol sa jej zľahka na kolene spôsobom, ktorý by mal byť slizký, ale nebol. Prebehla ňou rýchla triaška, ktorá bola silnejšia než vôľa potlačiť ju.

Pozrela na svoj rozbabraný tanier.

Pravdepodobne býva vo vile, má tri deti a ženu, čo hráva tenis, pomyslela si.

Poznala takýchto mužov, pravdaže, ale nikdy so žiadnym neflirtovala – s mužom z vidieckeho klubu s talentom predávať. A poznala ich ženy. Zároveň však cítila, že je v ňom ešte niečo iné, čo ju priťahovalo – niečo v jeho rýchlom pohľade a premenlivých emóciách a v pocite, že mu hlavou letia myšlienky rýchlosťou stotisíc kilometrov za minútu.

„Počujte, zajtra si idem pozrieť Asa Wright Nature Center,“ povedal. „Nechcete ísť so mnou?“

„Čo je to?“

Netrpezlivo pokýval nohou. „Je to prírodné centrum.“

„Je ďaleko?“

Pokrčil plecami. „Prenajmem si motorku.“

„Neviem.“

„Ako chcete.“ Kývol rukou, že chce platiť. Pocítila, že jeho záujem rýchlo mení smer, uniká. Chcela ho získať späť.

„Dobre,“ povedala. „Prečo nie?“

Stredisko bolo kilometre vzdialené, ale neprekážalo jej to. Sedela na motorke pritisnutá k jeho chrbtu, vychutnávala si rýchlosť a kochala sa sviežou krajinou, chaotickou mätežou miest, kde nové betónové domy susedili s polorozpadnutými drevenými, ich plechové strechy žiarili jedna vedľa druhej na slnku. Dorazili tam napoludnie a v kamarátskom tichu kráčali džungľou za sprievodcom a chichúňali sa na menách vtákov, ktorých im ukazoval: nektárnik banánový, guačaro jaskynný, zvonec bielohlavý, mormot pílkozobý, kukavka krovinová a postriežkar pitangua. Keď sa usadili na priestrannej verande bývalej plantážnickej usadlosti na neskorý olovrant, zavládla medzi nimi úplná pohoda. Sledovali kolibríky, ako sa vznášajú pri kŕmidle visiacom z povaly – štyri, päť, šesť kolibríkov trepotajúcich sa a víriacich vo vzduchu ako čarodejný trik.

„Je to ako za koloniálnych čias,“ povedala Janie a oprela sa v prútenom kresle.

„Staré dobré časy, čo?“ Vrhol na ňu nevyspytateľný pohľad.

„Nemáte trochu nemiestne reči?“

„Neviem. Pre niektorých ľudí však boli dobré.“ Chvíľu udržal bezvýraznú tvár a potom sa rozosmial. „To si o mne myslíte, že som až taký kretén? Získal som magisterské štipendium na Oxforde, aby ste vedeli.“ Povedal to akoby mimochodom, no Janie vedela, že na ňu chce zapôsobiť. A podarilo sa mu to.

„Skutočne?“

Pomaly prikývol a v očiach sa mu zjavil zmätok.

„Mám magistra e-ko-nó-mie na Bal-li-ol College v anglickom Oxforde.“ Slabikoval to ako nejaký nevzdelaný hlupák.

Očakával za to smiech a dostal ho. „Nemali by ste teda učiť na Harvarde alebo podobnom mieste?“

„Aby bolo jasné, zarábam asi dvadsaťkrát viac, než by som zarobil učením, dokonca aj na Harvarde. A nemusím sa nikomu zodpovedať. Žiadnemu vedúcemu katedry či rektorovi, alebo rozmaznanému synáčikovi najštedrejšieho sponzora.“ Pokrútil hlavou.

„Vlk-samotár, čo?“

„Osamelý vlk,“ potvrdil.

Spoločne sa zasmiali ako dvaja komplici. Pocítila, že medzi plecami sa jej čosi uvoľnilo, sval, ktorý si zmýlila s kosťou, a zmocnila sa jej ľahkovážnosť. Čajový keksík sa jej rozmrvil v prstoch a ona si z nich oblizovala omrvinky.

„Ste jednoducho rozkošná,“ povedal jej.

„Rozkošná,“ uškrnula sa. Rýchlo pritvrdil. „Krásna.“

„Jasné.“

„Nie, vážne.“ Pokrčila plecami.

„Vy to neviete, však?“ Pokrútil hlavou. „Viete všeličo, ale toto nie.“

Zalovila po nejakej sarkastickej poznámke, ale potom sa rozhodla pre pravdu.

„Nie,“ pripustila s povzdychom. „Neviem. Bohužiaľ. Lebo teraz...“ Chcela povedať, že má už skoro štyridsať a čoskoro príde o všetko, čo akože má, už mu chcela ukázať tri šedivé vlasy a vrásku medzi obočím, ale on len mávol rukou.

„Môžete mať aj sto rokov a stále budete krásna,“ povedal, akoby to myslel smrteľne vážne. Nemohla si pomôcť, bola to taká príjemná veta, že sa naňho usmiala. Pocítila krátku nevoľnosť, akoby ju unášalo k neviditeľnému brehu a ona musela zo všetkých síl veslovať opačným smerom, ak sa chcela bezpečne vrátiť domov.

Na spiatočnej ceste ho znova pevne objímala okolo pása. Hluk im nedovolil rozprávať sa, za čo bola vďačná, lebo nemusela robiť nijaké rozhodnutia, ničoho sa nemusela obávať.

V tejto chvíli sa okolo nich len mihali palmy a plechové strechy, vietor jej vháňal vlasy do tváre a pri sebe cítila jeho teplé telo. Ostatné bude riešiť potom. V kostrči jej zabublal pocit šťastia, začal stúpať hore a zatočila sa jej hlava. Také to bolo v tejto chvíli. Bolo to ako zjavenie.

A netúžila vari práve po tomto? Po tej ľahkosti, čo ňou prebehla, schmatla ju okolo pása a ťahala so sebou? Ako sa tomu človek môže ubrániť, aj keď dobre vie, že napokon skončí v blate a samá modrina? Predpokladala, že musí existovať aj iný spôsob ako okúsiť ten zadúšajúci, horúčkovitý pocit života – možno niečo vnútorné? –, ale nevedela, čo je to ani ako sa k tomu môže sama dopracovať.

Potom sa jazda skončila a oni nemotorne postávali pred hotelom. Bolo neskoro a boli unavení. Vlasy mala zaprášené od vetra. Rozpačitá chvíľa a nič, čo by ich cez ňu rýchlo prenieslo. Mala by som ísť dnu a pobaliť sa, pomyslela si, ale v banketovej sále bola v plnom prúde svadobná hostina a teraz sa ozvali kovové bubny, ich zvuk sa niesol nocou vo vlnách, šíriac ich osobitý výrazný úder – bubny, ktoré pred rokmi vyrobili z nepotrebných sudov na naftu, hudba zo smetiska. Ako tomu mohla odolať? Vlhký vzduch ju láskal ako obrovská mokrá dlaň. „Nechcete sa prejsť?“ Vyslovili to obaja naraz, akoby sa to malo stať.

Problémy, problémy, problémy, opakovala si za chôdze. No jeho ruka v jej dlani bola teplá a povedala si, že by si to možno mohla dopriať. Možno je to v úplnom poriadku. Jeho manželka je zrejme jedna z tých žien s dokonalou, neúprosnou tvárou a blond vlasmi, čo sa jej krútia okolo veľkých diamantov v ušiach. Nosí krátke biele sukničky a flirtuje s tenisovým trénerom. Tak prečo by to malo Janie trápiť? Ale nebolo to správne, nie? Tento muž mal vrúcne, úprimné oči, dokonca aj keď môžu byť oči naraz úprimné aj kalkulujúce, alebo nie? A páčila sa mu. Ona, Janie, s nepravidelnou tvárou, peknými modrými očami a mierne zahnutým nosom a kučeravými vlasmi. Takže asi – asi je jeho žena milá. Má dlhé hnedé vlasy a láskavé oči. Kedysi bola učiteľka, ale teraz je doma a stará sa o deti. Je trpezlivá a jemná a príliš inteligentná pre ten brutálny život, ktorý z nej vysával život a zároveň ju vyživoval. Bola milujúca, to bolo ono, tento muž bol milovaný (vidieť to v jeho uvoľnených pohyboch, v jeho žiariacej tvári) a práve teraz jeho žena spí so všetkými drobcami v ich veľkej posteli, lebo to bolo jednoduchšie a pretože milovala teplo tých drobných telíčok naskladaných vedľa nej, a tak veľmi jej chýbal manžel a možno si pomyslela, že na tých dlhých cestách sa môže o niečo pokúsiť, ale ona mu dôverovala, pretože chcela a pretože mal v očiach tú smelosť, ten život...

Prečo si to robí? Nemôže mať niečo aj ona?

Ukazoval jej mušle roztrúsené po pláži a ona bola ponorená v myšlienkach.

Neprítomne prikývla.

„Nie, pozri,“ povedal, vzal jej hlavu do veľkých teplých dlaní a obrátil smerom k brehu. „Musíš sa pozrieť.“

Mušle cupkali po pláži k vode, akoby ich more vťahovalo dnu silou svojho čara.

„Ale... ako?“

„To kraby,“ povedal. Ruky mal ešte na jej tvári, takže nebolo ťažké obrátiť ju k sebe a pobozkať, raz, dvakrát, len dvakrát, pomyslela si, len trochu ochutnajú a hneď prestanú, ale potom ju pobozkal po tretí raz. Zdvihol sa v nej hlad ako voňavý stĺp dymu z džina, ktorý bol zatvorený vo fľaši stovky rokov, a obkrúžil tohto muža, ktorého sotva poznala – hoci jej telo ho poznalo veľmi dobre. Vášnivo sa okolo neho ovinula a pobozkala ho, akoby bol jej najväčšou láskou. Prestali sa tomu brániť. A možno nejaká nezvyčajná kombinácia chemických látok spustila tvorbu feromónov a možno boli milencami za čias faraónov a práve sa znova našli. A vlastne kto vie prečo? Kto, dofrasa, vie prečo?

„Ježiši,“ dostal zo seba. Trošku sa od nej odtiahol a ona si potešene všimla, že všetka sebadôvera zmizla z jeho tváre a on bol práve taký zaskočený ako ona – silou vášne, ktorá vôbec nebola namieste, a predsa bola tu, a oboch na smrť vydesila, ako keby na večierku vyvolávali duchov a jedného sa im naozaj podarilo privolať.

Mať sex na pláži (nie je to názov koktailu? Naozaj si ho práve užívala, tento lacný koktail?) s mužom, ktorého nepoznala a ktorý sa krútil okolo žien, bez kondómu bol veľmi, ale veľmi zlý nápad. Jej telo si to však nemyslelo. A ona sa ešte ničomu v živote tak plne neoddala, a možno bolo načase. Počula rinčať plechové bubny a šťastné výkriky zabávajúcich sa a smiech nevesty a ženícha, ktorí tiež tancovali pod vysokou trstinovou strechou. Ona má takmer štyridsať a možno sa nikdy nevydá. A tá milá žena spí vo veľkej posteli so všetkými tými ružolícimi deťmi a ona nemá nikoho, ku komu by sa vrátila, ani dom, ani deti, ani muža. Nikto ju nemiluje, iba toto teplé telo s rýchlym pravidelným tepom a spaľujúcou vitalitou. Bolo to, akoby stránku, na ktorej žila, zrazu niekto vytrhol z knihy a tá teraz padala na piesčitý breh a z výšky na ňu svietil mesiac.

Keď sa ich telá nakoniec uspokojili, tisli sa k sebe a lapali dych.

„Si taká...“ pokrútil hlavou a neveriacky sa usmial. Jeho živé oči plné obdivu hltali jej biele pieskom odraté telo žiariace na pláži. Nedopovedal, čo mal na mysli; zarazil sa a ona netušila, čo chcel o nej povedať. Do konca života bude môcť preberať možnosti. Zrazu mu chcela niečo povedať – chcela mu povedať úplne všetko, všetky svoje tajomstvá, rýchlo, kým teplo nevyprchá, v nádeji, že sa môže niečoho zachytiť, že s ním môže udržať nejaký kontakt...

Kontakt? Takmer sa na sebe zasmiala. Aj keď sa jej táto chvíľa usmievala do tváre, obrátila sa na druhú stranu.

Koniec bol rýchly. Bok po boku mlčky kráčali k hotelu a ona si prehrávala v mysli, čo sa práve stalo. Ruku mal zľahka položenú na jej chrbte, čiastočne ju hladkal, čiastočne pobádal do chôdze.

„Tak to by sme mali,“ povedal, keď zastal pred svojimi dverami. „Bolo mi s tebou naozaj veľmi príjemne.“

Tvár mal primerane nežnú a vážnu, ale cítila, že sa v ňom dvíha nepokoj, opačná naliehavá potreba, aká sa prebúdzala v nej, a bez zbytočných slov vedela, že jej túžba objať ho a privinúť sa k nemu nemá šancu pri jeho potrebe čo najrýchlejšie zmiznúť z chodby a byť konečne sám.

„Nevymeníme si... e-mail alebo niečo? Chodievaš niekedy pracovne do New Yorku?“ Snažila sa, aby to znelo bezstarostne, ale on na ňu hľadel so smútkom.

Zahryzla si do pery.

„Tak dobre,“ povedala. Prežije to. Už to prežila aj predtým. Naklonil sa a pobozkal ju suchým manželským bozkom, ktorý ju napriek tomu chytil za srdce.

Nepozná jeho priezvisko. To si uvedomila neskôr. Nepotrebovala ho vedieť, lebo hranice ich aférky boli jasne definované. Neskôr si však želala, aby ho bola vedela – nie do rodného listu ani aby ho našla a skomplikovala mu život, len aby to vedela a mohla raz Noahovi povedať: „Raz večer som stretla toho muža a bol to najkrajší večer v mojom živote. Volal sa...“

Jeff. Jeff Akýsi.

Ale možno to takto chcela. Možno to takto plánovala. Pretože Jeffa Akéhosi z Houstonu nebolo možné nájsť a to k nej Noaha pripútalo ešte tesnejšie, tým väčšmi bol jej.

DVA

„Ešte nie som hotový.“ Tieto slová mimovoľne vyleteli z úst Jeroma Andersona, keď mu neurologička oznámila, že jeho funkčný život sa skončil.

„Isteže nie, pán Anderson, toto nie je v žiadnom prípade rozsudok smrti.“

Nemal však na mysli svoj život; myslel svoju prácu – ktorá v podstate bola jeho životom.

„Doktor Anderson,“ opravil ju. Tlmil svoju paniku tým, že pozoroval neurologičku na druhej strane písacieho stola, jej elegantné ruky, ktoré sa pohybovali hore-dolu, keď sa mu chystala povedať o jeho chorobe.

Odkedy mu pred rokom zomrela manželka, každá žena, ktorú stretol, jednoducho nebola Sheila. A bodka. No zrazu si začal znova uvedomovať drobnosti, ktoré sa týkali len živých žien: ako lekárkine oči mierne zvlhli od súcitu, ako stúpali a klesali jemné krivky jej tela pod bielym plášťom, keď dýchala. Všimol si mláčky slnečného svetla na jej čiernych vlasoch a vdýchol jej vôňu, vôňu antibakteriálneho mydla a ešte čohosi ľahkého, známeho – citrusového parfumu.

Pri pohľade na ňu sa v ňom čosi rozhýbalo, akoby sa zobúdzal z dlhého spánku. Teraz? Skutočne? Nuž, nikto nikdy netvrdil, že myseľ je jednoduchá, a telo tiež nie. A spolu môžu pokojne vyviesť nejaké lotrovstvo. Bolo to hodno výskumu. Zažívajú pacienti čeliaci vážnemu poškodeniu alebo smrti vzrušenie v pohlavných orgánoch? Mal by na tú tému poslať Clarkovi e-mail; venoval sa zaujímavým výskumom prepojenia tela a mysle. Mohli by to nazvať „Výskum Erosa/Thanatosa“.

„Doktor Anderson?“

Hodiny na písacom stole tikali a ponad to počul ich dych.

„Doktor Anderson, rozumiete, čo vám hovorím?“

Dych, slovo, ktoré znamená nádych a výdych. Keď prídete o toto slovo, prídete o všetko.

„Doktor...“

„Či rozumiem? Ešte nie som tak ďaleko. Zatiaľ. Zdá sa, že ešte som schopný rozšifrovať základnú vetnú stavbu.“ Prestával si ovládať hlas, s námahou ho kontroloval.

„Je vám dobre?“

Cítil svoj tep. Zdal sa normálny, ale nedôveroval mu.

„Môžem si požičať váš fonendoskop?“

„Prosím?“

„Chcem si skontrolovať srdcový rytmus. Aby som videl, ako na tom naozaj som.“ Usmial sa, na čo musel pozbierať ubúdajúce sily. „Prosím. Hneď vám ho vrátim.“ Žmurkol. Dofrasa, teraz naňho zavolá psychiatra. „Sľubujem.“

Stiahla si fonendoskop z dlhého krku a podala mu ho. V očiach mala zmätok, bola v strehu. Ostalo v tejto ľudskej ruine zblo rozumu? Zazrel svoj obraz na skle okna za jej chrbtom, sotva viditeľný na pozadí blýskavých metalíz parkujúcich áut. Je toto zjavenie s vpadnutými lícami skutočne on? Nikdy sa príliš nezaujímal o svoj vzhľad, vedel len, že občas mu pomohol pri práci s pacientmi, no teraz jeho stratu pocítil s bolestným pichnutím. Stále mal vlasy, hoci tie kučery, čo na ňom ženy obdivovali, boli už dávno preč.

Fonendoskop niesol stopy jej vône. Uvedomil si, prečo mu je ten parfum známy. Používala ho Sheila, keď šli do nejakého lepšieho podniku na večeru. Zrejme jej ho kúpil on. Nemal potuchy, aká je to značka; vždy mu napísala, čo chcela, a on jej to poslušne kúpil na Vianoce či narodeniny a detailmi sa nezaoberal, myslel na iné veci.

Tep bol trochu vyšší, hoci nie taký vysoký, ako predpokladal.

Sheila by sa mu smiala: Prosím ťa, prestaň sa vyšetrovať a jednoducho si ho nahmataj, tak ako sa smiala vo svadobnú noc (je to naozaj už štyridsaťštyri rokov?), keď ju uprostred aktu zahŕňal otázkami: „A toto ti robí dobre? A toto tu nie?“ v úprimnej snahe prísť na to, čo zaberá, a jeho zvedavosť ho poháňala rovnako silno ako túžba. A čo je na tom zlé? Sex, rovnako ako smrť, je dôležitý, tak prečo nikomu nenapadlo klásť zmysluplné otázky? Kinseymu áno, aj Küblerovej-Rossovej (a on sa o to tiež pokúšal), no týchto ľudí bolo málo a často museli čeliť nesúhlasu skostnatených úradníkov so slepačím mozgom... „Nerieš to, Jer,“ počul povedať Sheilu. „Jednoducho to nerieš.“

Mohol sa cítiť trápne – jeho nevesta sa na ňom smeje vo svadobnú noc –, ale iba mu to potvrdilo, ako múdro si vybral. Smiala sa, lebo chápala, čo je on za živočícha, a prijala jeho potrebu vedieť aj so všetkým ostatným, s celým ľudským vrecom výstredností a pokleskov.

„Doktor Anderson!“ Lekárka vyšla spoza stola a položila mu ruku na rameno. Pred rokmi, keď ako medik musel niekomu povedať zlú správu, nikdy mu nenapadlo, akú silu má dotyk. Cez bavlnenú košeľu pocítil mierny tlak jej nechtov. Začal sa potiť pri predstave, že lekárka ruku odtiahne, a tak sám prudko uhol ramenom. Všimol si, ako sa lekárka inštinktívne zamračila, keď sa snažila spracovať jeho odmietavú reakciu. Utiahla sa za písací stôl, napravo aj naľavo od nej stáli jej diplomy, verní vojačikovia v latinskej uniforme. „Je vám dobre? Chcete sa na niečo spýtať?“

Prinútil sa sústrediť na jej slová. Vrátiť sa do okamihu, keď povedala to slovo: afázia. Slovo pripomínajúce pekné dievča v letných šatách, ktoré mu mieri dýkou rovno na srdce.

Afázia, z gréckeho afatos s významom onemený.

„Tá prognóza je nemenná?“ Po chodbe pred ordináciou prešiel vozík, poháre s nápojmi hrkotali.

„Prognóza je nemenná.“ Určite boli aj iné otázky.

„Nie som si istý, či tomu rozumiem. Nemal som mozgovú traumu ani porážku.“

„Máte zriedkavú formu afázie. Primárna progresívna afázia je progresívny typ demencie postihujúci centrum reči v mozgu.“

Demencia. Tak o toto slovo by rád prišiel.

„Ako...“ prinútil sa povedať. „Alzheimer?“ Študoval to na medicíne? Je závažné, že si to nepamätá?

„PPA je porucha reči, ale áno. Dalo by sa povedať, že sú bratranci.“

„To je rodinka!“ zasmial sa.

„Pán doktor?“ Neurologička naňho hľadela, ako keby bol vykoľajený.

„Upokojte sa, pani doktorka Rothenbergová, nič mi nie je. Len to spracúvam, ako sa hovorí. Koniec koncov, môj život...“ vzdychol. „Taký aký bol. ,Aké sny mohli by sa zjavovať v tom spánku smrti, keď sa vykĺzneme z pozemských zmätkov – to nás odrádza, to predlžuje biedu života!’“ Usmial sa na ňu, jej výraz tváre sa však nezmenil. „Dobrý Bože, nedívajte sa na mňa tak vydesene. To už na Yale neučia Shakespeara?“

Strhol si fonendoskop a podal jej ho. Vidíte, čo stratím? – zúril v duchu. To, čo mi nikdy ani nenapadlo. Je po Shakespearovi ešte možné žiť? Toto je dobrá otázka.

Je ešte možné žiť, keď človek prestane pracovať? Ale on ešte neskončil.

„Možno by ste sa chceli s niekým porozprávať – so sociálnou pracovníčkou alebo možno radšej s psychiatrom...“

„Ja som psychiater.“

„Pán doktor, počúvajte ma.“ Zbadal obavu v jej očiach, ale nepocítil ju. „Množstvo ľudí s primárnou progresívnou afáziou je schopných ďalej sa o seba starať šesť aj sedem rokov. V niektorých prípadoch ešte dlhšie. A vy ste na úplnom začiatku.“

„Takže sa budem vedieť najesť a utrieť sa – a všetko ostatné? V ďalších rokoch?“

„Veľmi pravdepodobne.“

„Iba nebudem rozprávať. Alebo čítať. Alebo akokoľvek komunikovať so zvyškom ľudstva.“

„Ochorenie postupuje, ako som vám povedala. Nakoniec bude slovná a písomná komunikácia veľmi zložitá. Ale sú rôzne prípady. Často sa choroba zhoršuje len pomaly.“

„Až kým...?“

„Vyvinú sa symptómy podobné parkinsonovi, spolu so zhoršením pamäti, úsudku, pohyblivosti a tak ďalej.“ Odmlčala sa. „To ovplyvňuje aj predpokladanú dĺžku života.“

„A časový rámec?“ Zmohol sa len na tie tri slová.

„Zvyčajný predpoklad je sedem až desať rokov od určenia diagnózy po smrť. Ale niektoré nedávne výskumy...“

„A liečba?“

Znova sa odmlčala.

„Momentálne neexistuje žiadna liečba PPA.“

„Och. Rozumiem. No, vďakabohu, to nie je rozsudok smrti.“

Tak takéto to je. Vždy o tom rozmýšľal; vedel, aké to je sedieť na druhej strane stola. Pred mnohými rokmi museli medici na psychiatrii oznamovať pacientom tie najťažšie diagnózy. Bola to údajne „prax“, hoci priliehavejšie označenie je sadizmus. Pamätal si to rozrušenie a trasúce sa ruky, keď vchádzal do miestnosti, kde čakal pacient (ruky do vreciek, opakoval si vtedy, pokojne hovoriť a nasadiť si masku profesionality, ktorá nikoho neoklamala); a potom tá neskutočná úľava, keď to mal za sebou. V záchode na psychiatrickom oddelení mali pod umývadlom ukrytú fľašu vodky na tieto príležitosti.

Táto lekárka, táto špičková neurologička, ku ktorej ho poslali (upravená, uhladená – s bezchybným mejkapom) musí každý mesiac oznámiť viac ako desať takýchto správ (veď to bola jej špecializácia), a predsa vyzerala otrasená. Dúfal, že má niekde odloženú nejakú fľašku, keď bude mať toto za sebou.

„Doktor Anderson...“

„Jerry.“

„Môžeme niekomu zavolať? Deťom? Súrodencovi? Alebo... manželke?“

Pozrel jej do očí. „Som sám.“

„Och.“ Súcit v jej očiach bol neznesiteľný.

Pocítil ho a hneď ho aj odmietol. Ešte neskončil. Nedovolí to. Ešte vždy môže tú knihu napísať. Bude písať rýchlo, to je všetko. Dokončí ju o rok-dva, skôr než podstatné mená a potom celý jazyk prestanú mať preňho zmysel.

Vedel, že sa unaví. Myslel si, že inak to už nebude. Niekedy nevedel nájsť správne slovo pre niektorú vec, hoci vedel, že ho pozná. Neprišlo mu na jazyk a nevyšlo z pera, a on si myslel, že je to od únavy. Mladší už nebude a vždy pracoval dlho do noci. A možno niečo chytil pri poslednej ceste do Indie, tak šiel na prehliadku a jedna vec viedla k druhej, jeden lekár k druhému, ale on sa nebál. Bol človek, čo sa nebál smrti a bolesť ho nespomalila, čo prežil hepatitídu aj maláriu a menšie choroby prechodil a ani im nevenoval pozornosť, takže sa nebolo čoho báť – a predsa sa stalo, že skončil tu, na okraji útesu. Ale ešte z neho nespadol, ešte nie.

Také množstvo slov. Nebol pripravený vzdať sa žiadneho z nich. Všetky ich miloval. Shakespeare. Saltshaker. Sheila.

Čo by mu Sheila povedala, keby tu teraz bola? Vždy bola múdrejšia než on a ľudia sa smiali, keď to povedal – učiteľka zo škôlky a múdrejšia než psychiater? Ale ľudia sú hlupáci, naozaj; videli jej blond hrivu a jeho hodnosť, a keby mali čo len štipku rozumu v hlave, videli by, aká je bystrá, ako veľa chápe, čo všetko vie.

Keby Sheila bola tu...

Alebo tu bola? Mohla ho navštíviť, keď ju potreboval? Jej vôňa tu bola. Nemal s duchmi žiadnu skúsenosť, ale nedalo sa povedať, že by v nich neveril; pre tento predmet neexistovali dostatočné údaje napriek zopár chrabrým snahám, ako bol napríklad Ducassov prípad pani Butlerovej alebo Myersov cheltenhamský duch, nehovoriac o výskume médií na začiatku 19. storočia, ktorý viedol William James a jemu podobní.

Zatvoril oči a pokúšal sa vycítiť jej prítomnosť. Cítil alebo chcel cítiť čosi. Vírenie. Och, Sheila!

„Jerry,“ ozvala sa doktorka Rothenbergová tichým hlasom. „Vážne si myslím, že by ste sa mali s niekým porozprávať.“

Otvoril oči. „Nevolajte psychiatra, prosím. Nič mi nie je. Naozaj.“

„Dobre,“ povedala mierne.

Chvíľu mlčky sedeli a hľadeli na seba cez písací stôl, akoby stáli na opačných brehoch rozbúrenej rieky. Aké zvláštne stvorenia sú druhí ľudia, pomyslel si. Je neuveriteľné, že sa vôbec niekto s niekým spojí.

Stačilo. Nahol sa dopredu, zadržal dych. „Skončili sme?“ Berte to ako láskavosť, pomyslel si. Zbavíte sa absurdného záujmu rozpadajúceho sa človeka.

„Chcete sa ešte niečo spýtať? Niečo o... priebehu choroby?“

Čo od neho chce? Prebehla ním vlna paniky. Stisol operadlá kresla a ona sa konečne uvoľnila pri tomto prejave slabosti. Donútil sa potlačiť ho.

„Nič, na čo mi môžete dať odpoveď. Nič, čo sa aj tak čoskoro nedozviem.“ Bol schopný vstať bez triašky. Zľahka zdvihol ruku na pozdrav.

Pozorovala ho, ako si berie kufrík a sako; vlastný zmätok ju vyvádzal z miery. Takúto reakciu určite nečakala.

Nech je to pre teba poučením, pomyslel si, keď za sebou zatvoril dvere a oprel sa na chodbe o stenu. Snažil sa chytiť dych na tejto príliš svetlej, svetielkujúcej chodbe uprostred neprestajne sa valiaceho hukotu zdravých a chorých. Nikdy nič neočakávaj.

To bola jeho životná skúsenosť.

Table of Contents

Start

JEDEN

DVA