Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Robert Bryndza

Dívka v ledu

Z anglického originálu The Girl in the Ice, vydaného nakladatelstvím Bookouture v roce 2016, přeložila Kateřina Elisová

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2016 jako svou 6420. publikaci

U Průhonu 22, Praha 7

Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová

Korektura Barbora Srncová

Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský

Tisk CPI Moravia Books

THE GIRL IN THE ICE © Robert Bryndza 2016

Cover © Henry Steadman 2016

Translation © Kateřina Elisová 2016

© Grada Publishing, a. s., 2016

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, podniky, organizace, místa a události jiné než běžně známé jsou buď produktem autorovy fantazie, nebo jsou použity fiktivně. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, událostmi nebo místy je zcela náhodná.

ISBN 978-80-271-9490-2 (ePub)

ISBN 978-80-271-9489-6 (pdf)

ISBN 978-80-271-0370-6 (print)

Věnováno Jánovi, který mě provází životem,

když je veselohrou, i nyní, když je dramatem.

PROLOG

Když Andrea Douglasová-Brownová spěchala prázdnou hlavní ulicí, chodník se v měsíčním světle leskl. Vysoké podpatky klapaly v tichém a často přerušovaném rytmu, což byl důsledek množství vodky, které vypila. Lednový vzduch byl ostrý a kůže na holých nohou ji v tom chladu pálila. Vánoce a Nový rok byly nenávratně pryč a zůstala po nich pouze studená aseptická prázdnota. Míjela výkladní skříně utápějící se ve tmě, kterou narušoval jen ušmudlaný obchod s alkoholem přímo pod blikající lampou pouličního osvětlení. Uvnitř obchodu seděl Ind shrbený nad zářící obrazovkou svého laptopu, který si jí ani nevšiml, když prošla kolem.

Andreu, kterou při odchodu z hospody poháněl vztek, napadlo, kam vlastně jde, až ve chvíli, kdy výlohy obchodů nahradily velké domy stojící dál od chodníku. Kostra tvořená větvemi jilmu se vzpínala vzhůru a mizela někde v bezhvězdném nebi. Zastavila se a opřela se o zeď, aby nabrala dech. Krev jí klokotala v celém těle a ledový vzduch ji pálil, jakmile ho natáhla do plic. Ohlédla se a viděla, že došla poměrně daleko a je téměř v polovině kopce. Cesta se táhla jako pramínek melasy koupající se v oranžovém světle sodíkových výbojek. Na úpatí kopce stála vlaková zastávka, která tonula v naprosté tmě. Ticho a chlad na ni dolehly. Hýbal se pouze obláček páry, když se její dech srazil s mrznoucím okolním vzduchem. Růžové psaníčko si strčila do podpaží a spokojená zjištěním, že nikdo není v blízkosti, si vykasala předek těsných šatů a vytáhla ze spodního prádla iPhone. Krystalky Swarovski na krytu telefonu se v oranžovém pouličním světle lenivě zatřpytily. Displej ukazoval, že tady nemá žádný signál. Zaklela, telefon strčila zpátky za kalhotky a otevřela malé růžové psaníčko. Uvnitř ležel starší iPhone, taktéž v nápadném krytu od Swarovského, ale několik kamínků chybělo. I jeho displej ukazoval nulový signál.

Andrea cítila, jak jí hrudník zaplavuje panika, a rozhlédla se kolem sebe. Domy stály kus od cesty, zastrčené za vysokými živými ploty a železnými bránami. Když se dostane nahoru na kopec, pravděpodobně bude mít signál. Čert to vem, napadlo ji, pak už zavolá otcovu řidiči. Vymyslí si nějaké vysvětlení, jak se dostala na jih od řeky. Zapnula si kratičkou koženou bundičku, objala si pažemi hrudník a vyrazila vzhůru do kopce. Starý iPhone stále svírala v ruce jako nějaký talisman.

Když za ní zaburácel motor automobilu, otočila hlavu a zamžourala do záře reflektorů. Jasné světlo jí dopadalo na holé nohy, takže si připadala ještě odhalenější. Její naděje, že se jedná o taxík, zmizely, jakmile viděla, že střecha auta je nízká a není na ní žádný nápis „volný vůz“. Otočila se a pokračovala v chůzi. Zvuk motoru zesílil, reflektory jí svítily nad hlavou a na chodníku před ní ozařovaly velký kruh. Uběhlo několik vteřin, ale světla ji stále pronásledovala, téměř cítila jejich žár. Otočila se a dívala se do prudkého světla. Auto zpomalilo a pomalu jelo pár metrů za ní.

Když zjistila, čí auto to je, dostala vztek. Pohodila dlouhými vlasy, otočila se a pokračovala nahoru do kopce. Auto mírně zrychlilo, aby se udrželo v těsném závěsu. Okna vozu byla tmavě tónovaná. Audio systém duněl a šuměl, takže ji až šimralo v krku a svědilo v uších. Prudce se zastavila. Auto zastavilo o pár vteřin později a o několik desítek centimetrů zacouvalo, takže okno řidiče se octlo na její úrovni. Audio systém utichl. Motor hučel.

Andrea se naklonila a podívala se do inkoustového skla tónovaného okénka, ve kterém se ale odrážel pouze její vlastní obličej. Sehnula se a pokusila se otevřít dveře, ale byly zamčené. Bouchla do okénka plochou stranou růžového psaníčka a znovu se pokusila otevřít dveře.

„Nehraju žádný hry a to, co jsem předtím říkala, myslím vážně!“ zakřičela. „Buď otevři ty dveře nebo… nebo…“

Auto se ani nehnulo a motor hučel dál.

Nebo co? zdálo se, že říká.

Andrea si zasunula kabelku do podpaží, vztyčila prostředníček směrem k tónovanému sklu a vydala se vzhůru, aby zdolala poslední část kopce až k jeho vrcholu. Kmen mohutného stromu, který rostl u okraje chodníku, se ocitl mezi ní a světlomety auta, takže znovu zkontrolovala telefon. Zvedla ho nad hlavu a snažila se zjistit, jestli má signál. Na obloze nebyly žádné hvězdy a oranžovohnědý mrak se zdál tak nízko, že by se ho mohla nataženou rukou dotknout. Auto se pomalu rozjelo a vedle stromu opět zastavilo.

Andrea cítila, že jí tělo zaplavuje vlna strachu. Zůstala ve stínu stromu a pozorně se rozhlédla po okolí. Husté živé ploty lemovaly chodníky z obou stran cesty, která se táhla daleko dopředu do rozostřeného předměstského šera. Pak si na druhé straně všimla uličky vedoucí mezi dvěma velkými domy. Podařilo se jí přečíst malý nápis, na kterém stálo DULWICH 1¼.

„Chyť mě, jestli to dokážeš,“ zamumlala. Zhluboka se nadechla a vyrazila přes silnici – jenže se jí zaklínila noha mezi silnými kořeny stromu, které si prorazily cestu dlažbou. Kotníkem jí projela bolest, jak si ho zvrtla. Ztratila rovnováhu, a když bokem narazila do obrubníku, psaníčko a telefon jí prudce vyletěly z ruky. Spadla do silnice a hlavou se s dutým bouchnutím udeřila o asfalt. Omámeně ležela v záři reflektorů.

Když světla zhasla, Andrea se ponořila do tmy.

Slyšela, jak se otevírají dveře, a pokusila se vstát, ale silnice pod ní se nakláněla a točila. V zorném úhlu se objevily nohy v modrých džínách…

Z rozmazaného páru drahých sportovních bot se staly čtyři. Natáhla ruce, protože čekala, že jí známá postava pomůže, ale místo toho jí ruka v kožené rukavici rychlým pohybem sevřela nos a ústa. Druhá ruka jí objala paže a tiskla jí je k tělu. Kůže na rukavici byla měkká a teplá, ale síla stisku prstů uvnitř ji šokovala. Postava ji prudce postavila, rychle ji dotáhla k zadním dveřím auta a strčila dovnitř, takže dopadla podélně na sedadla. Jakmile se za ní zabouchly dveře, chlad zmizel. Andrea ležela v šoku a nechápala, co se právě stalo.

Auto se naklonilo, jak postava dosedla na přední sedadlo spolujezdce a zavřela za sebou dveře. Centrální zamykání cvaklo a zabzučelo. Andrea slyšela, jak se otevřela odkládací přihrádka na palubní desce, něco zašustilo a přihrádka zaklapla. Auto se zakymácelo, když postava přelezla mezerou mezi předními sedadly a ztěžka jí dosedla na záda, přičemž jí tlačila vzduch ven z plic. O chvíli později jí tenký plastový pásek spojil obě zápěstí k sobě. Ruce měla pevně svázané za zády a pásek se jí zařezával do kůže. Postava rychlým a mrštným pohybem posunula její tělo dolů, takže jí svalnatá stehna tlačila na spoutaná zápěstí. Bolest v kotníku zesílila, jakmile postava za vibrujících zvuků roztáhla silnější pásek a spoutala jí k sobě kotníky. Nesnesitelný zápach borovice z osvěžovače vzduchu se mísil s měděným pachem a Andrea si uvědomila, že krvácí z nosu.

Zaplavila ji vlna vzteku, která s sebou současně přinesla i nával adrenalinu, takže uvažovala jasněji.

„Co to do prdele děláš?“ začala. „Budu křičet. Víš, jak hlasitě dokážu ječet!“

Jenže postava se otočila tak, že jí koleny tlačila do zad a vytlačovala z ní vzduch. Koutkem oka zaznamenala stín a najednou ji něco těžkého a tvrdého uhodilo zezadu do hlavy. Bolest způsobila, že se jí před očima začaly míhat hvězdičky. Paže se zvedla a znovu udeřila a pak všechno zčernalo.

Když se k zemi začaly líně snášet první vločky sněhu, silnice byla tichá a prázdná. Automobil – se svými elegantně tónovanými skly – se téměř neslyšně rozjel a vklouzl do noci.

KAPITOLA 1

Lee Kinney se vynořil z malého řadového domku až na konci ulice, v němž stále žil se svou matkou, a pozoroval bílou pokrývku ležící na hlavní ulici. Z kapsy tepláků vytáhl krabičku cigaret a zapálil si. Celý víkend sněžilo a sníh stále padal a zasypával šlápoty a stopy po pneumatikách na zemi. Vlaková zastávka Forest Hill na úpatí kopce byla tichá – v pondělí ráno ho obvykle míjel dav cestujících směřujících do kanceláří v centru Londýna, ale ti dnes byli zřejmě zalezlí v teple a neočekávaně si v postelích užívali ráno se svými polovičkami.

Ty hajzlové mají kliku!

Lee byl nezaměstnaný od chvíle, kdy před šesti lety ukončil školu, ale staré dobré časy, kdy přežíval na podpoře, skončily. Nová konzervativní vláda rázně zasáhla proti dlouhodobé nezaměstnanosti a Lee si teď musel svou podporu odpracovat. Bylo mu přiděleno poměrně pohodlné místo pomocného zahradníka v Hornimanově muzeu, jen deset minut pěšky od domu. Dnes ráno chtěl zůstat doma jako všichni ostatní, ale z pracovní agentury neměl žádnou informaci, že by dnes do práce nemusel. V excitované hádce, která následovala, mu matka řekla, že jestli se v práci neukáže, přestanou mu vyplácet podporu a bude si muset najít bydlení někde jinde. Slyšel ránu a pak se za oknem objevila matčina pobledlá tvář. Matka mu naznačovala, aby už šel. Ukázal jí vztyčený prostředníček a vydal se cestou vzhůru do kopce.

Proti němu se loudaly čtyři hezké dívky. Měly na sobě červená saka, krátké sukně a podkolenky, tedy uniformy Dulwichské dívčí školy. Akcentem lidí z vyšší třídy vzrušeně komentovaly skutečnost, že dnes nebyla škola, a současně se jim prsty míhaly po displejích iPhonů a šňůrky bílých sluchátek, které měly v kapsách sak, se pohupovaly. Zabraly celý chodník a neuhnuly, když se k nim Lee přiblížil, takže byl nucený sestoupit z chodníku do špinavé břečky, která zbyla po sypači písku. Cítil, jak mu ledová voda prosakuje do nových tenisek, takže po dívkách střelil výhružným pohledem, jenže ty byly naprosto zaujaté svými klepy a drby, které doprovázely výbuchy smíchu.

Nafoukaný bohatý děvky, pomyslel si. Když dorazil na vrchol kopce, mezi holými větvemi jilmů se objevila věž Hornimanova muzea s hodinami. Na hladkých žlutých pískovcových kostkách byly nalepené cákance sněhu, které vypadaly jako chuchvalce mokrého toaletního papíru.

Lee zabočil doprava do obydlené ulice, která vedla paralelně se železným plotem areálu muzea. Cesta prudce stoupala a domy byly stále honosnější. Jakmile došel na vrchol, na chvíli se zastavil, aby popadl dech. Do očí mu padal sníh, drsný a studený. Když je hezky, před člověkem se rozprostírá celý Londýn a může vidět na míle daleko od vyhlídkového kola London Eye až po Temži, ale dnes na město padl hustý bílý mrak, takže Lee rozeznával jen impozantně se rozrůstající sídliště Overhill na protějším kopci.

Branka v železném plotu byla zamčená. Vítr teď foukal horizontálně a Lee se v teplákách třásl zimou. Partu zahradníků má na starosti jeden ubohý starý mizera. Lee by na něj měl počkat, aby ho pustil dovnitř, ale ulice zela prázdnotou. Lee se rozhlédl, aby měl jistotu, a poté branku přelezl. Ocitl se v areálu muzea a vydal se po úzké cestičce, která vedla mezi vysokými neopadavými keři živého plotu.

Okolní svět, náhle chráněný před sténajícím větrem, se zdál přízračně tichý. Sníh padal hustě a rychle zasypával jeho stopy, které doprovázely křupavé zvuky, jak si razil cestu mezi živými ploty. Hornimanovo muzeum a jeho areál zabíraly plochu sedmi hektarů a přístavky pro práce na zahradě a údržbu stály až úplně na konci u vysoké zdi se zakulaceným vrškem. Ze všech stran se blýskal bílý sníh a Lee ztratil orientaci, takže se dostal do zahrad hlouběji, než čekal, a ocitl se vedle Oranžerie. Zdobná budova z tepaného kovu a skla ho zaskočila. Vydal se nazpátek, ale po několika minutách se opět ocitl na neznámém místě. Zjistil, že došel na rozcestí.

Kolikrát jsem už šel přes tyhle zkurvený zahrady? napadlo ho. Vybral si cestu, která vedla napravo do takzvané potopené zahrady. Cherubíni z bílého mramoru pózovali na zasněžených cihlových podstavcích. Vítr, který mezi nimi vál, tiše vyl, a když Lee andělíčky míjel, měl pocit, jako kdyby ho jejich slepá nevidoucí mléčná očka pozorovala. Zastavil se a zvedl ruku k obličeji, aby se chránil před náporem sněhu. Snažil se přijít na to, jak nejrychleji by se dostal k Návštěvnickému centru. Zahradníci a jejich pomocníci do muzea nemají obvykle povolený vstup, ale mrzne, a kavárna by mohla být otevřená. Vem to ďas, rád by se zahřál jako každý jiný normální člověk.

Telefon v kapse zabzučel, takže ho vyndal a podíval se na displej. Byla to zpráva z pracovní agentury, ve které mu oznamovali, že „vzhledem k nepříznivému počasí se od něj nepožaduje, aby se dostavil na pracoviště“. Zastrčil telefon zpátky do kapsy. Zdálo se, že všichni cherubíni mají svoje hlavy otočené směrem k němu. Stáli k němu čelem už předtím? Představoval si, jak se jejich perleťové hlavičky pomalu otáčejí a sledují, jak prochází zahradou. Zatřásl hlavou, aby tu představu odehnal, a pospíchal kolem slepých očí. Soustředil se na cestu zapadanou sněhem a nakonec se vynořil na tiché mýtině u nevyužívaného jezera, kde se dříve jezdívalo na loďkách.

Zastavil se a mžoural do vířících vloček. Vybledlá modrá veslice seděla uprostřed nedotčeného sněhového oválu, který se vytvořil na zamrzlém jezeře. Na opačné straně jezera stál malý rozpadající se přístřešek pro čluny a Lee pod okapem rozeznal jen špičku staré veslice.

Sníh mu prosakoval do tenisek, které už stejně byly promáčené, a navzdory bundě, kterou měl na sobě, cítil chlad kolem žeber. Styděl se přiznat, že má ve skutečnosti strach. Nutně potřebuje najít cestu pryč. Kdyby se vrátil přes potopenou zahradu, mohl by najít cestu vedoucí po obvodu a vyjít na London Road. Na pumpě budou mít otevřeno, takže by si mohl koupit cigára a nějakou čokoládu.

Už se chystal otočit, když ticho náhle prolomil nějaký zvuk. Zněl plechově, zkresleně a přicházel ze směru, kde stál přístřešek na čluny.

„Hej! Kdo je tam?“ vykřikl vysoko posazeným hlasem, ve kterém zaznívala panika. Zvuk utichl, ale za okamžik se znovu rozezněl, a právě v tu chvíli si Lee uvědomil, že se jedná o vyzváněcí melodii z mobilního telefonu a že by mohla patřit některému z jeho spolupracovníků.

Kvůli sněhu nedokázal určit, kde končí cesta a začíná voda. Lee se tedy držel blízko pásu stromů, které lemovaly břeh jezera, a opatrně postupoval směrem k místu, odkud se ozývalo vyzvánění. Jednalo se o zoufale jásavou melodii, a když se přiblížil, slyšel, že přichází z přístřešku pro čluny.

Když se dostal k nízké stříšce, sehnul se a uviděl světlo, které probleskovalo šerem za malým člunem. Vyzvánění utichlo a o vteřinu později zhaslo i světlo. Lee cítil úlevu, že jde jen o telefon. Feťáci a bezdomovci v noci pravidelně přelézali zdi a zahradníci a pomocný personál pak nacházeli prázdné peněženky – odhozené, když z nich někdo vybral hotovost a karty –, použité kondomy a jehly. Telefonu se také zřejmě někdo zbavil. Ale proč se zbavovat telefonu… Člověk by se přeci zbavil jen opravdu mizernýho mobilu, napadlo Leea.

Obešel malou loděnici. Pilíře mola vyčuhovaly ze sněhu a molo vedlo až pod nízkou střechu přístřešku. Lee si všiml, že na místech, kam nenapadal sníh, je dřevo shnilé. Po molu přešel k přístřešku a pod okapem se sehnul. Dřevo nad jeho hlavou bylo shnilé a plné třísek a ze stropu v chomáčích visely pavučiny. Dostal se vedle veslice, odkud viděl, že na protější straně přístřešku na malé dřevěné římse leží iPhone.

Hrudníkem mu projela vlna vzrušení. Bez problému by mohl telefon střelit dole v hospodě. Nohou kopl do veslice, ta se ale ani nehnula – voda kolem ní byla zmrzlá. Vycouval a přešel na druhou stranu mola. Klekl si, naklonil se a rukávy bundy použil k tomu, aby odhrnul vrstvu prachového sněhu. Objevil se tlustý led. Voda pod ledem byla průzračná, takže v hloubce rozpoznal dvě líně plovoucí ryby s červenými a černými skvrnami. Stoupal od nich proužek bublinek, který se dotkl spodní vrstvy ledu a pak se rozutekl na všechny strany.

Telefon začal opět zvonit. Lee vyskočil a téměř sklouzl přes okraj mola. Kýčovité vyzvánění se pod střechou rozléhalo. Ze svého místa teď zřetelně viděl svítící iPhone na protější straně přístřešku. Ležel na kraji prkna, těsně nad zmrzlou hladinou vody. Telefon chránil kryt ze třpytivých kamínků. Lee došel k veslici a jednou nohou se vyhoupl dovnitř. Nohu položil na dřevěné sedátko a zkoušel, jestli vydrží jeho váhu. Druhou nohou stál na molu. Veslice se nepohnula.

Vlezl do loďky, ale ani odsud na iPhone nedosáhl. Představa tlustého svazku bankovek v kapse tepláků Leea vyburcovala k tomu, že jednu nohu přehodil přes okraj loďky a zkusmo se postavil na led. Přidržoval se okraje veslice a nohou zatlačil na led, takže riskoval mokro v botě. Led nepovolil. I druhou nohou vylezl z loďky. Zaposlouchal se, jestli neuslyší zrádný praskající zvuk, protože tlačí na led, který je slabý. Nic. Udělal jeden malý krok a pak další. Měl pocit, jako kdyby šel po betonové podlaze.

Okap na dřevěné střeše se skláněl šikmo dolů. Aby se Lee dostal až k telefonu, bude muset jít do dřepu.

Když si dřepl, světlo z displeje osvítilo vnitřek přístřešku. Lee si všiml několika starých plastových lahví a odpadků, které vyčuhovaly z ledu. A pak uviděl něco, co ho přinutilo zastavit… Vypadalo to jako koneček prstu.

Srdce mu bušilo. Natáhl ruku a jemně to stiskl. Bylo to studené a gumovité. Nehet, který byl nalakovaný tmavě fialovou barvou, byl pokrytý námrazou. Lee si přetáhl rukáv bundy přes ruku a začal drhnout led kolem. Světlo z iPhonu osvítilo zmrzlou hladinu, která měla zakalenou nazelenalou barvu. A pod ní uviděl ruku, která sahala k místu, kde z ledu vyčníval prst. V hloubce se musela ukrývat celá paže.

Telefon přestal vyzvánět a rozhostilo se ohlušující ticho. A pak to spatřil. Přímo pod místem, kde zůstal v podřepu, byl dívčí obličej. Nepřítomně na něj zíraly vyvalené, mléčně hnědé oči. Rozcuchané tmavé vlasy byly zalisované v ledu. Objevila se ryba, která líně proplula kolem dívčiny hlavy a ocasem se otřela o její rty, které byly pootevřené, jako kdyby se chystala promluvit.

Lee ucukl, zaječel a vyskočil, takže hlavou narazil do nízké střechy loděnice. Znovu dopadl na led, ale podklouzly mu nohy.

Chvíli jen omráčeně ležel. Pak uslyšel slabé praskání a skřípavé zvuky. Zachvátila ho panika, takže začal kopat a máchat nohama ve snaze postavit se a dostat se co možná nejdál od mrtvé dívky. Jenže nohy mu opět podklouzly. Tentokrát se ale už probořil do ledové vody. Cítil, jak dívčiny bezvládné paže objímají jeho ruce a jak se ho dotýká studená slizká kůže. Čím více bojoval, tím těsněji se jejich paže proplétaly. Chlad byl ostrý a absolutní. Lokl si špinavé vody, kopal a zmítal se. Nakonec se mu nějak podařilo chytit se za okraj veslice. Vylezl z vody a vyzvracel se. Litoval, že se mu předtím nepovedlo sebrat ten telefon, ale myšlenky na to, že by ho prodal, byly pryč.

Jediné, co si teď přál, bylo přivolat pomoc.

KAPITOLA 2

Erika Fosterová čekala už půl hodiny v zašlé recepci policejní stanice Lewisham Row. Poposedala na nepohodlné zelené plastové židli, která byla jako všechny ostatní přišroubovaná k podlaze. Sedátka byla vybledlá a lesklá, jak na nich po celé roky sedávaly zadky stažené úzkostí a vinou. Za velkým oknem sváděly parkoviště, silniční okruh, šedá věž kancelářské budovy a rozlehlé nákupní centrum boj, aby byly ve vánici vidět. Od hlavního vchodu vedla cestička rozbředlého sněhu k recepčnímu pultu, za kterým seděl seržant a tupě zíral do svého počítače. Měl obličej s výraznými lícními kostmi a nepřítomně se šťoural mezi zuby, přičemž vytáhl z pusy prst, aby prozkoumal, co našel, a poté to opět vrátil do pusy.

„Šéf by tady měl být za chvíli,“ řekl.

Očima klouzal po Eričině útlém těle, oblečeném ve vybledlých modrých džínech, vlněném svetru a fialové bundě do pasu. Jeho pohled se zarazil na malém kufru na kolečkách, který jí stál u nohou. Pohled mu oplatila a pak se od sebe odvrátili. Na stěně vedle Eriky visela změť informačních plakátů pro veřejnost. Jeden z nich hlásal NEBUĎTE OBĚTÍ ZLOČINU. Eriku napadlo, že je pěkná pitomost pověsit něco takového na recepci basy v okrajové čtvrti Londýna.

Dveře vedle recepce zabzučely a vrchní superintendant Marsh vešel na recepci. Od té doby, co ho Erika naposledy viděla, mu jeho nakrátko ostříhané vlasy prošedivěly, ale nehledě na vyčerpaný výraz ve tváři byl stále pohledný. Erika se postavila a potřásla si s ním rukou.

„Detektive šéfinspektore Fosterová, omlouvám se, že jste musela čekat. Let proběhl v pořádku?“ zeptal se a pohledem přelétl její oblečení.

„Měl zpoždění, pane… Proto jsem v civilu,“ odpověděla omluvným tónem.

„Ten pitomej sníh nemohl přijít v nevhodnější dobu,“ řekl Marsh a dodal: „Seržante Woolfe, toto je detektiv šéfinspektor Fosterová. Přijela z Manchesteru. Potřebuju, abyste pro ni co nejdříve zařídil auto…“

„Ano, pane,“ přitakal Woolf.

„A taky budu potřebovat telefon,“ dodala Erika. „Kdybyste našel nějaký starší, úplně nejlepší by byl nějaký s klasickými tlačítky. Nesnáším dotykové displeje.“

„Tak se do toho pustíme,“ řekl Marsh. Přiložil svou identifikační kartu ke dveřím, ty zabzučely a s klapnutím se otevřely.

„Namyšlená kráva,“ zamumlal Woolf, když se za nimi dveře zavřely.

Erika následovala Marshe dlouhou chodbou s nízkým stropem. Telefony vyzváněly a uniformovaní policisté a pomocný personál proudili v opačném směru, přičemž se jim v bledých tvářích – v lednu tak typických – odráželo napětí a naléhavost. Prošli kolem výsledků fotbalové ligy, které byly přišpendlené na nástěnce. O vteřinu později míjeli identickou nástěnku, na které v řadě visely fotografie, nad nimiž svítil nápis ZABITI VE SLUŽBĚ. Erika zavřela oči a otevřela je až ve chvíli, kdy si byla jistá, že nástěnku už přešla. Téměř vrazila do Marshe, který se zastavil přede dveřmi označenými jako VYŠETŘOVACÍ KANCELÁŘ. Skleněnou stěnu zakrývaly zpola roztažené žaluzie, takže viděla, že místnost je plná. Strachem se jí sevřelo hrdlo. Pod tenkou bundou se potila. Marsh sáhl po klice.

„Pane, chtěl jste mě předem seznámit s…“ začala Erika.

„Není čas,“ přerušil ji. Než měla Erika možnost zareagovat, otevřel dveře a ukázal jí, aby vešla první.

Vyšetřovací kancelář byla veliká místnost. Dva tucty důstojníků ztichly a jejich obličeje plné očekávání se topily v přímém světle zářivek. Skleněná stěna oddělovala místnost od chodby a podél jedné stěny stálo několik tiskáren a kopírek. Na tenkém koberci před nimi byly patrné prošlapané stopy stejně jako mezi stoly a bílými tabulemi, které pokrývaly zadní stěnu. Marsh přešel do čela místnosti a Erika rychle zastrčila kufr vedle kopírky, která chrlila papíry. Sedla si na jeden ze stolů.

„Dobré ráno všem,“ řekl Marsh. „Jak všichni víme, před čtyřmi dny bylo oznámeno zmizení třiadvacetileté Andrey Douglasové-Brownové. A poté ihned následoval mediální blázinec. Dnes ráno těšně po deváté hodině bylo nalezeno tělo mladé dívky odpovídající Andreině popisu v Hornimanově muzeu ve Forest Hill. K předběžné identifikaci došlo díky telefonu, který je registrovaný na Andreu, ale je nutná ještě formální identifikace. Na forenzních stopách se pracuje, ale všechno se zpomalí kvůli tomu pitomýmu sněhu…“ Začal zvonit telefon. Marsh se odmlčel. Telefon stále vyzváněl. „No tak, lidi, tohle je vyšetřovací kancelář. Zvedněte někdo ten pitomej telefon!“

Jeden z důstojníků sedících vzadu po telefonu sáhl a začal do něj tiše mluvit.

„Jestli je identifikace správná, pak máme co do činění s vraždou mladé dívky z velmi mocné a vlivné rodiny, s čímž budeme muset už dopředu počítat. Jako například tisk. Ty hlupáci nám můžou pěkně zavařit.“

Na stole vedle Eriky ležely noviny. Titulky hlásaly: DCERA VÝZNAMNÉHO ARISTOKRATA ZMIZELA a JE ZA ÚNOSEM ANDREY TERORISTICKÉ SPIKNUTÍ? Třetí noviny byly nejpalčivější – celostránková fotografie Andrey pod titulkem: UNESENÁ?

„Tohle je detektiv šéfinspektor Fosterová. Přijela k nám z Metropolitní policie v Manchesteru,“ zakončil Marsh. Erika na sobě cítila pohledy všech přítomných.

„Dobré ráno všem, těší mě, že…“ začala Erika, ale důstojník s mastnými tmavými vlasy ji přerušil.

„Šéfe, dělám na případu Douglasové-Brownové od chvíle, kdy se jednalo o pohřešování a…“

„A? A co, detektive šéfinspektore Sparksi?“ zeptal se Marsh.

„A můj tým šlape jako hodinky. Sleduju několik stop. Jsem v kontaktu s rodinou…“

„Detektiv šéfinspektor Fosterová má bohaté zkušenosti s vyšetřováním citlivých případů vražd…“

„Ale…“

„Sparksi, tohle není diskuse. Detektiv šéfinspektor Fosterová odteď povede vyšetřování… Hned se pustí do práce a jsem si jistý, že jí pomůžete, jak to jen půjde,“ řekl Marsh. Zavládlo trapné ticho. Sparks se na své židli opřel a s nechutí v očích si Eriku měřil. Pohled opětovala a neuhnula.

Marsh pokračoval: „A pro všechny platí – držet jazyk za zuby. Žádná média, žádné drby. Jasný?“ Důstojníci mumlavě přitakali.

„Detektive šéfinspektore Fosterová, do mé kanceláře.“

Erika stála v Marshově kanceláři, která se nacházela v horním patře, a čekala, zatímco Marsh něco hledal na svém stole v hromadách papírů. Výhled z okna nabízel impozantní pohled na Lewisham. Za nákupním centrem a vlakovým nádražím se táhly nepravidelné ulice řadových domků směrem ke čtvrti Blackheath. Marshova kancelář se od typických kanceláří vrchních superintendantů lišila. Na okenním parapetu nestály žádné modely autíček, na policích nestály žádné rodinné fotografie. Na stole se mu kupily papíry a na police u okna zřejmě odkládal různé materiály. Přetékaly napěchovanými spisy, neotevřenou poštou, starými přáními k Vánocům a papírky s poznámkami popsanými jeho drobným pavoučím písmem. V jednom rohu stála židle, přes kterou přehodil svou slavnostní uniformu a čepici, a na zmačkaných kalhotách leželo jeho Blackberry, jež červeně blikalo, protože bylo připojené k nabíječce. Byla to zvláštní směsice pokoje kluka v pubertě a vážené autority.

Marshovi se konečně podařilo najít malou vyfutrovanou obálku, kterou podal Erice. Odtrhla okraj a vytáhla své pouzdro s odznakem a identifikační kartou.

„Takže najednou se z nuly stal hrdina?“ řekla a otáčela odznakem v ruce.

„Tohle není o vás, detektive šéfinspektore Fosterová. Měla byste být potěšená,“ řekl Marsh, který obešel stůl a pohodlně si sedl na svou židli.

„Pane, v náznacích mi bylo řečeno, že až se vrátím do služby, minimálně půl roku budu přidělena na nějakou administrativní práci.“

Marsh jí pokynul, aby si sedla na židli proti němu.

„Fosterová, když jsem vás zavolal, jednalo se o případ pohřešování. A teď z toho máme vraždu. Musím vám připomínat, kdo je její otec?“

„Lord Douglas-Brown. Nebyl jedním z hlavních vládních dodavatelů ve válce v Iráku? Když ve stejné době pracoval ve vládním kabinetu?“

„Tohle není o politice.“

„Pane, odkdy se já starám o politiku?“

„Andrea Douglasová-Brownová zmizela v mém rajonu. Lord Douglas-Brown vyvíjí ohromný tlak. Je to vlivný člověk, který může jiným zajistit nebo taky zničit kariéru. Dneska odpoledne mám schůzku se zástupcem komisaře a taky s někým z toho pitomýho kabinetu…“

„Takže je v sázce vaše kariéra?“

Marsh po ní střelil pohledem. „Potřebuju identifikaci těla a podezřelého. Rychle.“

„Ano, pane.“ Erika zaváhala. „Můžu se zeptat proč já? Máte snad v plánu ze mě udělat prvního obětního beránka? Pak ten nepořádek Sparks uklidí a bude vypadat jako hrdina? Protože bych si zasloužila vědět, jestli…“

„Andreina matka je Slovenka. A vy také… Myslel jsem si, že by to mohlo být ku prospěchu věci, když budeme mít důstojníka, se kterým se její matka může identifikovat.“

„Takže to bude dobrá reklama, když budu na případu pracovat?“

„Jestli se na to chcete dívat takhle… Také ale vím, že jste výjimečný policejní důstojník. V minulosti jste měla problémy, to je pravda, ale vaše úspěchy převyšují to, co…“

„Pane, nemažte mi med kolem pusy,“ řekla Erika.

„Fosterová, jednu věc jste nikdy neovládala, a to je politika síly. Kdybyste to uměla, možná že bychom teď vedli tenhle rozhovor v opačných pozicích.“

„Jo. No, já se řídím určitými principy,“ řekla Erika a upřeně ho pozorovala. Zavládlo ticho.

„Eriko… zavolal jsem vás, protože si myslím, že si zasloužíte šanci. Neodsuzujte tu práci dřív, než se do ní pustíte.“

„Dobře, pane,“ řekla Erika.

„A teď bychom měli přejít k samotnému zločinu. Jakmile budete mít nějaké informace, hned mi dejte vědět. Jestli to je Andrea Douglasová-Brownová, budeme potřebovat, aby ji identifikoval někdo z rodiny.“

Erika se postavila a chystala se odejít. Marsh pokračoval tišším hlasem: „Na pohřbu jsem neměl příležitost vám říct, jak moc mě to s Markem mrzí… Byl to skvělý policajt a přítel.“

„Děkuju vám, pane.“ Erika se dívala na koberec. Stále bylo těžké slyšet jeho jméno. Přinutila se, aby nezačala brečet. Marsh si odkašlal a jeho profesionální tón byl zpátky.

„Vím, že se můžu spolehnout, že budete jednat rychle. A chci vědět o každém kroku, který podniknete.“

„Ano, pane,“ řekla Erika.

„A detektive šéfinspektore Fosterová?“

„Pane?“

„Zbavte se toho neformálního oblečení.“

Table of Contents

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2