Copyright © Taran Matharu Ltd., 2016

F/S/O Taran Matharu

Překlad © Jan Mrlík, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Všechny postavy a události v této knize, pokud nejsou očividně

obecně známé, jsou fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými

osobami, ať živými, či mrtvými, je čistě náhodná.

Z anglického originálu SUMMONER: BOOK TWO – THE INQUISITION

přeložil Jan Mrlík

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-300-8 (ePub)

ISBN 978-80-7543-301-5 (mobi)

Pro Roba, nejudatnějšího člověka jakého znám.

1

Fletcher otevřel oči, ale kolem něho stále panovala tma. Zasténal a šťouchl do Ignatia, který měl roztažené drápy jedné nohy opřené o jeho bradu. Démon protestoval ospalým zavrněním a pak se sesunul na studenou kamennou podlahu.

„Dobré ráno… nebo co vlastně je,“ zamumlal Fletcher a rozsvítil bludičku. Visela ve vzduchu jako maličké slunce a pomaličku se otáčela.

Místnost zalévalo chladné modré světlo, jež odhalilo těsnou celu bez oken, vydlážděnou hladkými kameny. V rohu se skrývala latrína, prostá díra do země přikrytá otlučeným plátem břidlice. Fletcher upíral oči na velké železné dveře vsazené v protější stěně.

Jako by to sám přivolal, ozvalo se rachocení malé klapky na spodku dveří a ruka v rukavici od kroužkového brnění šátrala po prázdném kbelíku postaveném u dveří. Následoval bublavý zvuk, kbelík se vrátil do cely a tentokrát v něm šplouchala voda. Fletcher s očekáváním pozoroval klapku, a když slyšel ozvěnu vzdalujících se kroků, zasténal.

„Tak zase žádné jídlo, bráško,“ zanaříkal Fletcher a poškrábal schlíplého Ignatia pod bradou.

Nebylo to nic neobvyklého; někdy se prostě žalářník neobtěžoval přinést jídlo. Fletcherovi kručelo v žaludku, ale nevšímal si toho a sáhl po kousku kamene, který ukládal vedle lůžka, aby do stěny vyryl další čárku. Bez přístupu denního světla sice bylo obtížné odhadovat čas, ale usoudil, že mu jídlo a vodu – či někdy jen vodu, jako dnes – přinášeli jednou denně. Nepotřeboval počítat stovky čárek na stěně, aby zjistil, jak dlouho je tu zavřený – věděl to zpaměti.

„Jeden rok,“ vzdychl Fletcher a znovu se uložil na slámu. „Všechno nejlepší k výročí.“

Ležel a uvažoval o důvodu svého uvěznění. Všechno začalo oné noci, kdy ho Didric, jeho nepřítel od dětství, zaskočil v kryptě a pokusil se ho zavraždit, vychloubaje se plány svého otce na přetvoření celé vsi Kožové na věznici.

A pak se jakoby odnikud zjevil Ignatius, popálil Didrika a zajistil tak Fletcherovi čas k útěku. Malý démon už v prvních okamžicích jejich svazku riskoval vlastní život, aby zachránil ten Fletcherův. Potom se z jeho pána stal uprchlík, protože Didrikova rodina by obětovala cokoli, jen aby proti němu vykonstruovala obvinění z pokusu vraždy. Jedinou Fletcherovou útěchou bylo, že kdyby se ta událost neodehrála, možná by se nikdy nedostal na Vokanskou akademii.

Skutečně už jsou to dva roky, co mu do života vstoupil Ignatius a on poprvé vkročil do starobylého hradu? Na poslední chvíle, které tam strávil, si vzpomínal s naprostou přesností. Jeho nejlepší přítel Othello si vysloužil uznání generálů a přesvědčil ostatní trpaslíky, aby se nebouřili proti hominské říši. Sylva upevnila mír mezi svou elfskou rasou a lidmi a dokázala, že ona sama i ostatní elfové mohou být cennými spojenci. Dokonce i Seraf, první člověk prostého rodu, který byl po více než tisíci letech povýšen do šlechtického stavu, udělal během závěrečného turnaje na ostatní šlechtice náramný dojem. Snad nejlepší bylo to, že úklad Forsythů směřující k vyvolání nové války proti elfům a trpaslíkům, aby mohli vydělávat na dodávkách zbraní, úplně zkrachoval. Až potud se všechno výborně zdařilo.

Dokud se nepřihlásila Fletcherova minulost, jež ho přece jen dohonila.

Ignatius na něho zamrkal jantarovýma očima jako sova, protože vycítil sklíčenost svého pána. Šťouchal ho nosem do ruky. Fletcher se po něm náznakem ohnal, ale démon se plácnutí vyhnul a štípl ho do špičky prstu.

„Dobrá, dobrá.“ Fletcher se na rozverného démona usmál, protože bolest v prstu ho vytrhla z truchlivých úvah. „Tak se vrátíme k tréninku. Jaképak kouzlo budeme cvičit dnes?“

Sáhl pod hromádku slámy, která mu sloužila jako matrace, a vytáhl dvě knihy, díky nimž se celý rok udržoval při zdravém rozumu. Netušil, kdo je tam pro něho ukryl, ale věděl, že tím neznámý podstupoval velké riziko. Fletcher byl tajemnému dobrodinci nadosmrti vděčný – bez knih by se nudou zbláznil. V malém prostoru cely se nedalo vymyslet příliš her, kterými by se s Ignatiem zabavili. Prvním svazkem byla standardní učebnice zaklínadel, stejná, jaké používali při Arkturových lekcích. Tenká kniha obsahovala jen několik set symbolů a popis řádné techniky k provedení zaklínadla. Do té doby je Fletcher znal jen zcela povrchně, jen aby prošel u zkoušky – soustředil se tehdy na zdokonalování čtyř hlavních bojových zaklínadel. Teď byl schopen zpaměti načrtnout všechny symboly popsané v knize a vyvolat zaklínadlo i ve spánku.

Druhý svazek byl naopak tak silný, že ten, kdo ho zde ukryl, z něho raději stáhl kožený obal, aby se kniha dala ve slámě snáz ukrýt. Byl to deník Jamese Bakera, kniha, která stála na počátku Fletcherovy cesty k vyškolení válečným mágem. Na jejích stránkách objevil víc než deset nových zaklínadel, pečlivě opsaných zemřelým invokátorem ze stěn starodávných orckých ruin. Navíc Baker studoval desítky orckých démonů, podrobně specifikoval jejich relativní moc, schopnosti a statistické údaje. Teď už byl Fletcher také takovým expertem. Snad nejzajímavější bylo, že Baker zapsal do deníku všechny své poznatky o orcké kultuře, včetně strategických postupů a užívaných zbraní. Tento ohromný poklad znalostí Fletcher zhltal za několik dnů, aby vzápětí začal číst znovu a pátral po detailech, které mu snad mohly uniknout.

Jedině tyto dva svazky mu dávaly zapomenout na ohlušující ticho vnějšího světa. Každou noc se mu zdálo o přátelích a přemýšlel, kde teď asi jsou. Svádějí boje na frontové linii, zatímco on hnije v podzemí? Nezabil je snad orcký oštěp nebo Forsythova dýka?

Nejtrýznivější ze všeho však bylo vědomí, že jeho adoptivní otec Berdon je tak blízko něj, ve vesnici nahoře nad zemí. Dobře si pamatoval, jak přijel uprostřed noci s vězeňským transportem do Kožové. Vykukoval škvírami v obrněném voze v zoufalé snaze zachytit pohledem dům, kde prožil dětství. Než se však stačil pořádně rozhlédnout, jeho věznitelé mu přetáhli přes hlavu pytel a odtáhli ho od stěny vozu.

Fletcher znovu upadl do nešťastného mlčení, takže Ignatius neklidně zavrčel a pak vyfrkl jazýček plamene, který ožehl věchet slámy na podlaze.

„Páni, to jsme dnes netrpěliví!“ vybafl Fletcher a nasměroval proud many do jednoho z potetovaných prstů. „No dobře, řekl sis o to. Uvidíme, jak se ti bude zamlouvat telekinetické zaklínadlo.“

Vypustil ze špičky prstu tenký proud many, vytetovaný spirálový symbol fialově zazářil a sloupec vzduchu nad ním se zatetelil. Ignatius začal couvat, ale Fletcher švihl rukou jako zlomyslný běs, ovinul energetickou stuhu Ignatiovi kolem břicha a mrštil s ním vzhůru. Démon roztáhl pařáty a zaťal je do stropu, takže se na jeho pána sesypala závěj prachu. Než měl Fletcher čas zareagovat, vrhl se Ignatius dolů, ve vzduchu se obrátil jako kočka a pařáty i hrotem na konci ocasu mířil Fletcherovi do obličeje. Chlapec se vyhnul útoku jen za cenu zoufalého přetočení na zem, a když se postavil na nohy, zjistil, že v cele je opět naprostá tma. Ignatius během útoku zasáhl drápem světlušku a ta zhasla, jako by sfoukl svíčku.

„Takže ty to chceš hrát takhle,“ zamumlal Fletcher a převedl tok many do ukazováčku, na němž neměl vytetovaný žádný symbol. Tentokrát načrtl ve vzduchu jeden ze vzácnějších symbolů, které nalezl v Bakerově deníku. Otočil prst tak, že si mířil přímo na obličej.

Symbol kočičího oka vypadal téměř přesně jako skutečné oko kočky, tenký ovál uvnitř kruhu. Vytrvalým zkoušením a přes četné nezdary se naučil toto zaklínadlo, které nemělo žádný efekt, dokud mu na sítnice dopadalo nějaké světlo.

Svítící symbol a po chvíli následující žluté zablesknutí prozradily jeho pozici, ale Fletcher se překulil na stranu, takže se Ignatiovi ztratil. Cítil, jak se mu oči pomalu přeměňují a zorničky protahují v kočičí štěrbiny. Za chviličku se Fletcherovo vidění rozjasnilo a zahlédl Ignatiův obrys, jak se krade k pánově dřívější pozici, jako když lev sleduje gazelu. Démon sice viděl ve tmě daleko líp než jeho pán, ale v cele teď panovala černočerná temnota, a tak měl i on potíže s vyhledáváním směru.

„Mám tě!“ vykřikl Fletcher, vrhl se napříč přes místnost a zavinul démona do náručí. Sesuli se na slámu a Fletcher se smál démonovu vzpurnému vrčení.

Dveře do cely se rozletěly, místnost zalilo světlo a oslepilo Fletcherovy citlivé oči. Zašmátral kolem sebe, aby schoval knihy pod slámu, ale z boku ho do hlavy zasáhla těžká bota a odhodila ho na zeď.

„Jen ne tak rychle,“ zasípal nějaký hlas.

Ozvalo se výmluvné cvaknutí kohoutku a Fletcher ucítil, jak se mu na čelo tiskne chladné ústí zbraně. Účinek zaklínadla slábl a už dokázal rozlišit mlhavou postavu s hlavou schovanou v kapuci, která se před ním krčila s elegantní pistolí v ruce.

„Jen se hni a odstřelím tě do věčného zapomnění,“ ozval se znovu chraplavý hlas, který jako by patřil člověku umírajícímu žízní.

„Tak dobře,“ řekl Fletcher a pomalu zvedal ruce.

„Ts, ts,“ zasyčela postava a přitiskla mu zbraň silněji ke spánku. „Jsi hluchý? Slyšel jsem, co dokážeš těmi svými potetovanými prsty. Drž ruce u těla.“

Fletcher zaváhal, protože v této chvíli se mu naskýtala zřejmě nejlepší naděje na útěk. Střelec otráveně zavzdychal.

„Rubensi, dej mu ochutnat trošku svého žihadla.“

Fletcher zachytil jakési zatřepetání v hloubi kapuce kryjící mužovu hlavu, načež z ní vylétl jasně červený hemživec a přistál Fletcherovi na krku. Ucítil ostrou bolest a potom pocit chladu, jenž se mu rozléval po celém těle.

„Teď už na mě nebudeš zkoušet žádné triky,“ krákavým hlasem pronesla zahalená postava a vzpřímila se, takže její obrys vystoupil proti světlu pochodně, jež dopadalo do cely otevřenými dveřmi. „Mimochodem, kdepak je ten tvůj salamandr?“

Fletcher se pokusil zavrtět hlavou, ale jako by ji měl k ramenům přimrzlou. Při pronesení slov „salamandr“ se Ignatius ve slámě zavrtěl a Fletcher poznal, že se démon připravuje zaútočit. Přísným impulzem přeneseným jejich mentálním spojením Ignatiovi jeho úmysly zarazil. I kdyby se jim podařilo toho muže přemoci, Fletcher by se ani nedokázal vyplazit ze dveří cely, natož se pokusit o útěk.

„Aha, tuhle ve slámě. No, tak ho drž zticha, jestli chceš, aby ti mozek zůstal v lebce. Bylo by mrzuté, kdybych tě musel zabít po všech těch přípravách, které jsme podnikli.“

„Pří-pří-přípravách?“ podařilo se Fletcherovi vykoktat, přestože měl po hemživcově bodnutí jazyk ztuhlý a necitlivý.

„Na tvůj proces,“ odpověděla postava a pozvedla ruku, aby na ní Rubens mohl přistát. „Odkládali jsme to, jak jen bylo možné, ale zdá se, že tvoji přátelé jsou v posílání petic králi velice vytrvalí. Je to nepříjemné.“

Postava uložila hemživce zpět do úkrytu v kapuci, jako by se od něho nedokázala odloučit. Muž měl hladké ruce, skoro ženské, a nehty pečlivě upravené. Obuté měl boty ručně šité z teletiny a nad nimi módní kalhoty těsně obepínající nohy. Kabát s kapucí si dal ušít z černé kůže nejvyšší kvality. Fletcher z toho usuzoval, že ten mladý cizinec je hodně bohatý, nejspíš prvorozený syn nějakého šlechtice.

„Povolím ti jednu otázku a potom tě musím odvést do soudní síně. Klidně si dej na čas, ať povolí ta paralýza. Nehodlám tě k soudu nést.“

Fletcher v duchu zabloudil k přátelům, k Berdonovi a k průběhu války. Ale nemohl tušit, zda cizinec bude na takové otázky znát odpověď. Nebo se znají? Probíral v duchu všechny invokátory, s nimiž se setkal ve Vokanské akademii, ale žádný z nich neměl tak chraplavý hlas. Že by to byl Tarkin a vymyslel na něho takovou krutou špinavost? Jedno však bylo jisté – jeho protivník bude mít navrch, dokud bude zůstávat v anonymitě.

„Kdo… jsi?“ Fletcher ztuhlými rty jen velmi obtížně artikuloval prostou otázku.

Z toho, že vůbec mohl mluvit, se dalo usuzovat, že Rubens mu bodnutím vpravil do těla jen malou dávku jedu. Pořád ještě měl šanci dát se do boje.

„Tys na to ještě nepřišel?“ skřípavě odpověděl cizinec. „Tos mě ale zklamal. Myslel jsem, že už to dokážeš uhodnout. Ovšem vypadám docela jinak, než když jsme se viděli posledně, takže ti to sotva můžu vyčítat.“

Postava se znovu přikrčila a nakláněla se kupředu, až celé Fletcherovo zorné pole zakryla temná silueta kapuce. Muž ji pomalu stáhl z hlavy a ukázal obličej.

„Už mě poznáváš, Fletchere?“ zasyčel Didric.

2

Didric se na něho díval se škodolibým úšklebkem a zaklonil se tak, aby mu na tvář dopadlo světlo. Pravou stranu měl jako z vosku, pokrytou rudými skvrnami, a okraj rtů upálený, takže mu prosvítaly záblesky bílých zubů. Obočí i řasy chyběly a dodávaly mu vytřeštěného vzhledu, jako by byl neustále vyděšený. Četná místa na zarostlé části hlavy byla téměř lysá a ohněm zničenými kusy tkáně proráželo jen sem tam pár vlasů.

„Krásný pohled, co?“ zaskřehotal Didric a pohladil si znetvořenou pokožku dlouhým prstem zužujícím se do špičky. „Ještě tu noc, cos mi to udělal, zaplatil otec vydřidušské peníze, aby sehnal přivolávače, který by svedl hojivé zaklínadlo. Byl to osobně lord Faversham. Zvláštní, že nevědomky napravoval svinstvo, které natropil jeho vlastní syn, co říkáš?“

Fletcher si připadal jako omámený, ale nevěděl, zda kvůli paralýze nebo šoku. Jak se mohl Didric doslechnout o jeho údajném příbuzenství s Favershamem? Za rok se změnilo opravdu mnoho.

„Po pravdě řečeno, snad bych ti měl poděkovat,“ pokračoval Didric a pročísl si dlouhé vlasy na nespálené části hlavy, aby překryl tu seškvařenou. „Ty stojíš jak za nejlepšími, tak za nejhoršími věcmi, které mě v tomhle roce potkaly.“

„Jak to?“ vyrazil ze sebe Fletcher, přihlížeje, jak Rubens pochoduje po Didrikově hrudi. Didric přece nebyl invokátor… Že by hemživce ovládal někdo jiný, jen aby ho zmátli?

„Je to všechno díky tobě, Fletchere,“ křivě se usmál Didric a vyčaroval světlušku, která zalila celu namodralým světlem. „Jedná se o jev, který se v zapsaných dějinách stal zatím jenom jednou, i když mezi invokátory o tom stále kolují nějaké legendy. Magický útok, který oběť bezmála usmrtí, jí občas předá magický dar. Má to něco společného s tím, jak démonova mana reaguje s tělem napadeného člověka. Plameny tvého salamandra mi sice popálily hlasivky a zničily obličej, ale také mě obdarovaly neocenitelným darem. A za to ti musím poděkovat.“

„To není možné.“ Fletcherovi se z toho, co naznačoval Didric, až zatočila hlava.

„Je to pravda,“ trval na svém Didric a škrábal Rubense po krunýři. „Už se to před stovkami let přihodilo v jednom urozeném rodu, když se nějak zvrtla hádka mezi sourozenci. Jed mantikory se dostal do krve mladšího bratra. Šlo o smrtelnou dávku, která ho měla zabít, ale místo toho získal dar.“

Didric se zašklebil, když ve Fletcherově tváři viděl výraz hrůzy. Užíval si to.

„Jdeme, je čas postavit tě před soud. Žádný strach, za chvilku budeš zpátky ve své díře. Nemůžu se dočkat, až tě tam zamknu a zahodím klíč.“

Fletcher se vyškrábal na nohy, ale trochu zavrávoral, jak se mu působením jedu napínaly a třásly svaly. Soud… takže se nakonec dočká spravedlnosti? Pocítil slaboučký záchvěv naděje, poprvé za nekonečný čas, který mu připadal dlouhý jako celý život.

Nastavil potetovanou dlaň k slámě, v níž se skrýval Ignatius. Pentagram na jeho kůži fialově zadoutnal a démon se rozpadl ve vlákna bílého světla, jež mu prostoupila do ruky. Nejlepší bude nechat démona vstřebaného, aby je nikdo nemohl oddělit. Ani si nechtěl představit, že by ho uvěznili bez jeho malého přítele.

„Jdi napřed,“ vyzval ho Didric a pokynul pistolí k otevřeným dveřím.

Fletcher vyklopýtal z cely. Na okamžik ho potěšila nově nalezená svoboda a užíval si pocitu, že může ujít i víc než několik kroků v jednom směru. Pak se mu k zátylku přisálo studené ústí pistole.

„Nepokoušej se o žádné prudké pohyby. Nechci ti prostřelit hlavu, ještě než začne zábava,“ zavrčel Didric a kráčel za vězněm dlouhou chodbou obezděnou kamenem. Ve stěnách byly vsazeny stejné dveře, jako měla cela, z níž vyšli. Panovalo tam mrtvé ticho, narušované pouze ozvěnou jejich kroků.

Didric ho zastavil u kamenného schodiště. Chodba se táhla desítky metrů na obě strany od schodiště, než se ztratila v pochmurné tmě.

„Tady držíme ty nejnebezpečnější vězně, lidi jako ty – rebely, vrahy, násilníky. Král nám slušně platí za to, že je tady máme zavřené, a to jen za cenu kbelíku vody a jídla jednou denně. Je to báječně zařízené.“

Fletcher se otřásl při představě, co by asi zažíval, být v cele úplně sám, bez Ignatia, knih nebo zaklínadel, které by ho udržovaly při zdravém rozumu, a navíc s vědomím, že už odtud nikdy nevyjde. Pocítil vlnu lítosti k ubožákům, které tu věznili, ať byly jejich zločiny sebestrašnější. Pak si uvědomil, že se k nim může velice brzy připojit, navěky pohřbený hluboko v podzemí. Srdce mu ovinula ledová chapadla strachu.

„Hni sebou,“ odplivl si Didric a postrčil ho ke schodům. Spirálovitě se vinuly vzhůru, stejně jako v domě trpaslíků, ovšem zde občas schodiště přehrazovaly mřížové dveře, které jim museli strážní otevírat. Stoupali stále výš a výš, až Fletchera z nezvyklé námahy začala bolet kolena. V cele se snažil co nejvíc cvičit, ale mnoho měsíců bez chůze a pořádného jídla ho oslabilo a byl značně podvyživený. Nevěděl, jestli by za takových podmínek přežil ještě další rok, nemluvě o zbytku života.

Didric ho prostrčil těžkými dveřmi na vrcholu schodiště na nádvoří plné lidí. Kolem stály řady vyrovnaných strážců, kteří cvičili s mušketami a bajonety. Na sobě měli žluto-černé uniformy připomínající barvami vosu, jež sestávaly dílem z kroužkového brnění a dílem z měkké kůže. Bylo jich tu tolik, že by Didric mohl právem mluvit o soukromé armádě.

Fletcher se zhluboka nadechoval čerstvého vzduchu. Liboval si, že zase vidí volnou rozzářenou oblohu, cítil na tváři jemné teplo slunečního svitu. Zatočila se mu hlava závratí z nekonečného prostoru, který se klenul nad ním, a doširoka rozpřáhl ruce, aby si nechal pokožku ovívat chladným větříkem. Bylo to božské.

Didric strkal Fletchera před sebou a tak prošli velkou železnou bránou na ulici. Vězně překvapilo, když poznal místo, kde se ocitli. Otočil se, aby pohlédl na věznici za zády, a poznal několik okolních domů. Věznice dřív bývala panským domem Didrikovy rodiny.

„To je opravdu pěkné, co jste tady s tím provedli,“ poznamenal Fletcher suše.

„No ano, stará náves. Bylo už načase něco s tím podniknout, když jsem získal privilegované postavení. Co si myslíš o našem novém bydlení?“

Didric ukázal nahoru. Vesnice Kožová se rozkládá na úpatí nejvyššího vrcholu Medvědích hor. Ten vždycky při západu slunce vrhal stín na ves a tyčil se nad ní jako obrovský monolit. Fletcher sledoval směr, jímž ukazoval Didrikův prst, a viděl, že vrcholek horského štítu už neexistuje. Na jeho místě stál kamenný hrad, který se ježil zubatými cimbuřími, věžemi a střílnami pro lučištníky. Hradbu lemovaly kanony a černá ústí jejich hlavní hrozila vesnici, jako by měla co nevidět spustit palba. Nahoře na skále se vypínala spíš pevnost než dům.

„Nejbezpečnější místo v celém Hominu, vybavené takovými zásobami, že přečkáme i desetileté obléhání. Elfové nás mohou zradit, orkové vpadnout do říše, ba i vězňové můžou ovládnout vesnici, ale na tom vůbec nezáleží. Ani největší armáda světa nedokáže prolomit hradby, i kdyby se nějak dostala nahoru po těch strmých útesech, které nás obklopují ze všech stran.“

„To mi připadá trochu paranoidní, Didriku,“ opáčil Fletcher, přestože ho Didrikovo vysvětlení vyvedlo z rovnováhy. „Jako byste museli něco skrývat.“

„Jen naše nesmírné bohatství, Fletchere. Otec nevěří bankám. Ví, co dělá, vždyť býval bankéřem.“

„Podvodnický lichvář ještě není bankéř,“ odsekl Fletcher. Didric ztuhl, ale pobídl ho k chůzi a posměšku si nevšímal.

Jak kráčeli opuštěnými ulicemi, Fletcher všude kolem viděl jenom bídu.

Mnoho domů a obchodů bylo prázdných, z jiných se zase staly vězeňské budovy. K mřížím se tiskly hrubé, ušpiněné tváře a nenávistnými pohledy mlčky sledovaly vypínajícího se Didrika. Celé okolí jako by páchlo utrpením a zoufalstvím; kam se poděla vesnice plná pracovitých lidí, v níž Fletcher vyrůstal?

Didrikův otec Caspar Cavell se stal nejbohatším člověkem ve vsi, protože půjčoval zoufalým lidem, kteří potřebovali peníze, a vmanévroval je do podpisu nenapadnutelných smluv, podle kterých mu museli vrátit daleko víc, než si půjčili. Vypadalo to, jako by Cavellové ze dne na den vyzvali k zaplacení všechny, kteří jim dlužili, sebrali dlužníkům všechny úspory a většinu obyvatel Kožové vyštvali z jejich domů, aby z nich mohli postavit vězení.

Znechucený Fletcher zpomalil, zatínal pěsti a bránil se pokušení udeřit Didrika do tváře.

„Pohni se,“ zavrčel Didric a volnou rukou udeřil vězně do zátylku.

Fletcher hořel zlostí, ale ruce měl stále necitlivé a paralýza tlumila jeho tělesné reakce. I kdyby byl v nejlepší kondici, pochyboval, že by se mu podařilo vykroutit Didrikovi pistoli, kterou mu tiskl k zátylku. Bude muset počkat.

Došli k přední bráně vedoucí ven ze vsi a Fletcherovi se zhoupl žaludek. Berdonova kovárna už nestála! Ale to nebyla jediná neobvyklá věc v okolí. Na srovnaném prostoru kolem brány stály stojany plné pík, bajonetů a mečů. Ještě zvláštnější se zdálo, že kolem dlouhého stolu, na němž ležely nakupené červené uniformy, postupovala dlouhá řada lidí, která se táhla až k bráně.

Ne. V řadě nestáli lidé.

„Trpaslíci!“ vydechl Fletcher.

Stály jich tam stovky, dokonce ještě víc, než kolik jich viděl na trpaslické válečné radě. Na sobě měli obvyklé trpaslické odění – silné kožené kalhoty a plátěnou košili. Zdáli se drsnější než ti, s nimiž se Fletcher setkal předtím, copy měli ledabyle spletené a neúhledné, šaty potřísněné blátem, propocené a zakrvácené. Ve tvářích jim seděl temný, zamyšlený výraz a tiše, zlostně si povídali.

„Dva roky chránili severní hranici před elfským nebezpečím a zrovna přešli přes Medvědí hory, aby nafasovali novou výbavu,“ prohlásil Didric s úsměvem. „Bude trvat ještě dlouho, než válka s elfy skončí, a já bych si přál, aby to trvalo co nejdéle. Mírové rozhovory se přerušily, když elfští klanoví náčelníci viděli, v jakém stavu vyšla elfka z turnaje v Akademii. Byla to tvá kamarádka, co?“

Fletcherovi nechtěně vytanuly na mysli obrázky potlučené Sylvy s polámanými kostmi, ale držel jazyk za zuby. Věděl, že nemůže věřit vůbec ničemu z toho, co mu o ní Didric vykládá.

„Můj lorde!“ vykřikl strážný, čímž vrátil Fletchera zpátky do reality. „Tenhle zvrhlík se vás přece pokusil zavraždit. Není bezpečné vést ho sám. Dovolte, abychom ho pro vás eskortovali.“

„Ptal jsem se tě na tvůj názor, patolízale?“ Didric si odplivl a zamával pistolí. „Neopovažuj se na mě mluvit, dokud tě já neoslovím! A zpátky do práce!“

„Jak si přejete, můj lorde,“ řekl ten muž a hluboce se uklonil. Didric ho nakopl a srazil do bláta.

Fletchera znechutilo, jak se jeho nepřítel naparuje, jako by stál nade všemi ostatními. Protože už ho opouštěly poslední zbytky paralýzy, obrátil se na Didrika.

„Tys strážným poručil, aby tě oslovovali lorde?“ zeptal se a vložil do otázky pohrdavý tón. „Vsadil bych se, že se ti za zády chechtají. Nejsi nic než nafoukaný žalářník, ty nabubřelý kreténe.“

Didric na něho chvíli zíral a do tváře se mu zvolna hrnula krev. Fletcher si pomyslel, že takto s ním už dlouho nikdo nepromluvil. Pak se k jeho údivu Didric rozchechtal. Chraplavé krákání se neslo po celém prostranství, až se všichni otáčeli, a Didric se smíchy lámal v pase.

„Víš, Fletchi, proč mě oslovují ‚lorde‘?“ lapal Didric po dechu a vytíral si slzy z očí. „Protože já jsem lord. Lord Cavell.“

Table of Contents

1

2