First published in North America, Great Britain and the

Commonwealth by Oneworld Publications, 2015

Copyright © Mick Conefrey 2015

Translation © Jakub Futera, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-044-3

ISBN mobi 978-80-7565-045-0

Michaelovi F.

Prolog

HORA BEZE JMÉNA

Na malé vyvýšenině, přímo u paty gigantické hory na hranici Pákistánu a Číny, se nachází zvláštní monument − mohyla z kamene, asi tři metry vysoká. Byla postavena v roce 1953 jako upomínka na smrt mladého amerického horolezce Arta Gilkeyho. Během následujících desetiletí se proměnila v památník věnovaný všem ženám a mužům, kteří zahynuli na K2.

Kamennou mohylu pokrývají malé plakety. Pár z nich je elegantně vyvedeno z ušlechtilých kovů, byly vyrobeny tisíce kilometrů odsud a dovezeny sem přáteli či příbuznými. Ostatní vypadají, jako by je někdo vyklepal přímo na místě z cínových jídelních táců. Některé upomínají horolezce, kteří zahynuli při výstupu, jiné ty, kteří nepřežili cestou dolů. Naleznete tu jména v horolezeckém světě proslulá – Alison Hargreavesová, Nick Estcourt, Tadeusz Piotrowski. Na ty další vzpomíná možná méně lidí, ale jistě stejně intenzivně. Fouká-li vítr, a tady fouká skoro pořád, plakety pleskají o kameny jako plachty opuštěných lodí, kotvících v přístavu.

O kus dál se na Godwin-Austenově ledovci vyjímají pestrobarevné stany základního tábora – nepatrné tečky v časuprosté krajině šedohnědých skal a nekonečných plání sněhu a ledu. Koncem jara se tu může sejít několik desítek výprav, ale s postupujícím létem jedna po druhé mizí, dokud nezbude zase jen vítr a sníh.

Nad tím vším se tyčí obrovitá masa K2, osm vertikálních kilometrů kamene a ledu. Občas lze zahlédnout vrchol, který ale po většinu času překrývají husté vrstvy mraků. Přestože, čistě teoreticky, nezasahují K2 tak silné monzuny, komplikující výstupy na Mount Everest, počasí tu bývá naprosto nepředvídatelné a bouře zde zuří s nepředstavitelnou silou. V lednu může teplota spadnout až na –50 °C. Připočtěte vichřice

o rychlosti přes 100 km/h a je vám hned jasné, proč ještě nikdy nikdo nevylezl na K2 v zimě.

Po Mount Everestu je K2 s 8611 metry druhou nejvyšší horou planety, ne o moc vyšší než v pořadí třetí Kančendženga. Za poslední století si mezi horolezci vydobyla fascinující pověst. Říká se jí „hora hor“ a dost často je považována za tu úplně nejvyšší výzvu. Pekelně příkré gigantické masy kamene, extrémní výška, odlehlost a nevypočitatelné počasí. Na vrchol Mount Everestu se dá dojít po „vyšlapané pěšině“, zatímco nahoru na K2 ani zpět dolů žádná „turistická značka“ nevede.

Pohled na statistiku vám hned odpoví na otázku, proč je K2 považována za nejobtížnější horu světa. Za padesát let od prvního výstupu stanulo na jejím vrcholu 247 mužů a žen, přičemž 54 z nich svůj pokus zaplatilo životem.[1] V posledních letech se výstupy staly alespoň částečně bezpečnější díky modernímu vybavení a novým technologiím, přesto se s železnou pravidelností jednou za pár let objeví zprávy o další „tragédii na K2“.

K2 jako první zaměřil poručík Thomas George Montgomerie, britský důstojník, který se podílel na projektu s názvem Velký trigonometrický průzkum Indie, což byl jeden z nejvýznamnějších počinů britské nadvlády v Indii. Montgonerie 10. září 1856 vystoupil na Harmukh, pětitisícový vrchol v Kašmíru, kde založil měřící stanici. Ze vzdálenosti asi dvou set kilometrů pozoroval uprostřed dlouhého řetězce Karákóramu, severozápadně od Himálaje, dva výrazně vystupující štíty.

Po zaměření si Montgomerie do svého zápisníku zakreslil jednoduchý náčrt a oba vrcholy pojmenoval K1 a K2, přičemž písmeno K značí Karákóram. Průzkum pokračoval a na seznam přibývaly další kóty sestávající z káček a číslic. Časem mnohé z nich nahradila lokální jména, ale K2 ležela tak daleko od civilizace a bylo tak těžké se k ní dostat, že se žádné všeobecně používané místní pojmenování ani neujalo. I přes několik pokusů o přejmenování si K2 dodnes udržela svůj původní název. Je stejně strohý jako hora sama.

Za celé desítky let po Montgomerieho prvním měření se k hoře dostalo jen několik cestovatelů, žádný se však ani nepokusil na ni vystoupit. Většinou totiž přicházeli spíše s vojenskými než sportovními či dobyvatelskými úmysly. O srdce Asie tehdy soupeřily Británie a Rusko v takzvané „velké hře“. Britové se obávali toho, že Rusové chtějí expandovat na jih, aby se jednou mohli uchytit v Indii, Rusové se zase domnívali, že Britové plánují ovládnout bohaté středoasijské obchodní oblasti. Aby získaly navrch, kdyby se některý ze scénářů naplnil, vysílaly obě mocnosti do zatím nezmapovaných končin vojáky i úředníky na tajné mise.

Prvním z těchto objevitelů, který si prohlédl K2 zblízka, se stal voják Henry Haversham Godwin-Austen. V roce 1861 se vypravil na průzkum karákóramských ledovců, aby zjistil, zdali leží K2 zcela na území Kašmíru, nebo na jeho nejsevernější hranici. Nedostal se blíž než na vzdálenost pětadvaceti kilometrů, přesto se po návratu prohlašoval za prvního Evropana, jenž si „mohutný štít K2“ důkladně prohlédl. Ledovec obtékající východní svahy hory dodnes na jeho počest nese jeho jméno, na některých mapách je dokonce samotná hora pojmenována Mount Godwin-Austen.

O šestadvacet let později Godwin-Austena následoval Francis Younghusband, další absolvent vojenské akademie v Sandhurstu. Ten byl nadřízenými z britské tajné služby vyslán, aby svou dobrodružnou výpravu napříč Čínou zakončil třešničkou na dortu – průzkumem karákóramských štítů z čínské strany. Pro tehdy čtyřiadvacetiletého Younghusbanda to byla úžasná příležitost prokázat odvahu a ochotu ještě více prohloubit slávu britského impéria:

Neměl jsem vůbec žádnou zkušenost s výpravami do hor a žádné horolezecké vybavení – dokonce ani pár okovaných bot, o cepínu nemluvě. Neměl jsem ani žádné peníze, zato v nohách přes 4000 kilometrů putování přes poušť Gobi a planiny Turkestánu. Do toho mě požádali, abych přešel Himálaj úplně neznámým průsmykem. Jednoduše přesně takový rozkaz, jaké jsem miloval. [2]

8. září 1887 vyrazil Younghusband z čínského Jarkendu spolu s osmi muži a třinácti poníky. Za dva týdny se dostali na dohled ke K2. Přestože Younghusband nikdy nezvažoval výstup, sepsal tehdy první opravdovou ódu na tuto horu:

Spatřil jsem ji velmi znenadání a z toho pohledu se mne zmocnila závrať. Prošli jsme zatáčkou a najednou se po levé straně vynořil štít nesmírné velikosti. Nemohla to být žádná jiná než po Mount Everestu druhá nejvyšší hora planety, 8619 metrů vysoká K2. Z této strany se zvedala v téměř dokonalém kuželu až do výšky naprosto nedosažitelné. Nacházeli jsme se vcelku blízko – snad méně než dvacet kilometrů od vrcholu – a zde, na severní její straně, kde je doslova utopena v ledovcích, pozorovali jsme mezi čtyřmi a pěti kilometry pevného ledu. Byl to jeden z těch pohledů, jež poznamenají člověka nadosmrti. Vtisknou se mu do mysli – přetrvávající pocit velikosti a majestátnosti díla Matky přírody –, nikdy se už neztratí a nelze je zapomenout. [3]

Než se Younghusband vrátil po osmnácti měsících ke svému regimentu v Indii, prozkoumal nejvyšší průsmyky a ledovce karákóramského pohoří. Vysloužil si tím zlatou medaili Královské zeměpisné společnosti a přiživil rodící se zájem o K2.

V daném regionu ale nepůsobily jen Británie a Rusko. Ze stejného období pochází několik objemných svazků sepsaných bavorskými bratry Schlagintweitovými, kteří popisují cestu Karákóramem a Himálajem. O oblast se již dlouhodobě zajímali také Italové počínaje jezuitskými kněžími v 18. století a zdaleka nekonče Marchesem di Cortanzem, italským šlechticem a pěstitelem čaje, který objevoval Baltistán a Ladak koncem 19. století. Existují dokonce spekulace o tom, že úplně prvním objevitelem, jenž otiskl své kroky do svahů K2, mohl být Roberto Lerco, zámožný alpinista ze severní Itálie. Kolem roku 1890, na závěr své dlouhé sólo expedice do Himálaje a Karákóramu, došel až ke K2 a podle svědectví jeho příbuzných se prý pokusil o výstup jihovýchodním žebrem. Lerco ale bohužel nic ze svých zápisků nepublikoval a jeho deník se nakonec ztratil při požáru domu. Nic z toho tedy nelze přesvědčivě doložit.

Naopak po poslední velké britské výpravě 19. století ke K2 se zachovala velmi slavná kniha Climbing and Exploration in the Karakoram – Himalayas z pera Williama Martina Conwaye, historika umění, který se ve svém volném čase ukázal být zdatným horolezcem. Conwayův tým „civilistů“ zahrnoval i obávaného poručíka Charlese Granvillea Brucea, jenž si vydobyl respekt na prvních dvou britských expedicích na Mount Everest.

Conway prostudoval spisy Younghusbanda i Godwin-Austena a v únoru 1892 vyrazil z Anglie, aby zmapoval ledovce v okolí K2 a nasbíral geologické i antropologické materiály. Výpravu zdokumentoval proslulý malíř A. D. McCormick, horolezeckou část výpravy vedl Oscar Eckenstein, vynikající skalní lezec.

Conway toužil v první řadě pořídit malbu v té době už slavné K2, jenže jeho přání neustále hatily mraky nebo ve výhledu bránící hřebeny. Když se konečně dostal na přímý dohled hoře, o níž toho tolik přečetl, překvapeně zjistil, že místo „majestátního štítu“, který si představoval, hledí na „ošklivou hroudu skal bez jakéhokoli tvaru či očekávané ušlechtilosti“.[4] McCormickovi se nakonec zdařilo vytvořit úchvatnou malbu K2 z ledovce Throne, ale protože se Conway nejprve pohádal a pak dokonce vyhodil z výpravy Eckensteina, na samotnou horu nikdo vůbec ani nevstoupil.

Na konci 19. století byla K2 zakreslena, zaměřena, zmapována i namalována. Už jen zbývalo, aby na ni někdo vylezl. Tato kniha je příběhem o prvním úspěšném výstupu i o expedicích, které mu předcházely. Vychází z deníků, dopisů, dobových dokumentů i rozhovorů s horolezci a jejich příbuznými.

Pojednává o jednom z nejúžasnějších eposů horolezecké historie, včetně jeho nejvýznamnějších aktérů: o vévodovi Abruzzském, největším objeviteli počátku 20. století. O Charliem Houstonovi, geniálním, ale osudem stíhaném vůdci expedice z Harvardu. O Fritzi Wiessnerovi, německém emigrantovi, jenž revolučním způsobem změnil horolezectví ve Spojených státech. O Achillu Compagnonim, italském lyžařském šampionu a vojákovi, i o jeho Nemesis, Waltru Bonattim. Každý z nich K2 propadl celoživotní posedlostí, žádný na ní však nenalezl opravdové štěstí.

Je to fascinující a neobyčejný příběh nejen proto, že zahrnuje tolik lidských dramat. Na rozdíl od Mount Everestu a Nanga Parbat, dalších dvou himálajských velikánů, na něž se zaměřili zejména Angličané, respektive Němci, je totiž dobytí K2 spíše mezinárodním příběhem. V průběhu šedesáti let se o vrchol druhé nejvyšší hory světa pokoušeli horolezci z Rakouska, Švýcarska, Itálie, Spojených států, Německa i Velké Británie. Každá výprava navázala na úspěchy těch předešlých a do svého výstupu vtiskla něco z charakteristiky svého národa.

O nejranější historii dobývání K2 bylo napsáno několik pozoruhodných knih: cestopisy Five Miles High a The Savage Mountain Charlieho Houstona a Boba Batese popisují americké expedice z let 1938 a 1954. Dnes jsou považovány za horolezeckou klasiku podobně jako líčení Abruzziho výpravy z roku 1909 Filippa de Filippiho. Několik autorů, jmenovitě Jim Curran, Ed Viesturs, Leonardo Bizzaro nebo Roberto Mantovani, se rovněž ponořilo do zevrubné historie K2 až po současnost. Proč tedy psát další?

Odpověď je hned po ruce; zkrátka se postupně vynořily nové archivní materiály, které vnášejí světlo do některých z hlediska výkladu nejasných a nejdiskutovanějších epizod v historii K2. Kupříkladu expedice Fritze Wiessnera z roku 1939 dlouhé roky vzbuzovala vyhrocenou diskusi, přitom založenou na nepřesných a neúplných faktech. Během posledních několika desetiletí se ale objevila spousta dokumentů, deníků a dopisů, které umožnily sepsat novou, přesnější verzi a některé ze záhad kolem této pozoruhodné výpravy tak objasnit.

Přestože se o Wiessnerově expedici diskutovalo hodně vášnivě, nic se v dějinách horolezectví nevyrovná hořkosti a nevraživosti, kterou přinesla italská výprava z roku 1954. Její členové a organizátoři se celých padesát dalších let hádali snad úplně kvůli všemu – od financování přes filmování po konkrétní časový sled událostí ve stěně. Nejdelší a nejosobnější bitva zuřila mezi Walterem Bonattim, všeobecně považovaným za jednoho z nejlepších horolezců minulého století, a Achillem Compagnonim a Linem Lacedellim, prvními lidmi na vrcholu K2.

Během uplynulých deseti let se v samotné Itálii váhy veřejného mínění vychýlily na stranu Bonattiho verze a Compagnoni s Lacedellim začali být většinově považováni za lháře. Fakta, fotografická i písemná, která jsem nedávno objevil, však dokazují, že Bonatti a jeho obhájci se v mnohém mýlili a že Compagnoni s Lacedellim velmi pravděpodobně mluvili pravdu. Zjištění, že tito dva protagonisté nejsou lháři, asi nezní jako typická ukázka nestranné spravedlnosti. Jenže brzy se sami přesvědčíte, že v dobývání K2 vše, co je nepravděpodobné a podivné, hraje prim.

Tento příběh ale začíná už v roce 1902, dávno předtím než se o prvním úspěšném výstupu vzrušeně debatovalo v barech a na náměstích Milána či Turína. Začal ve chvíli, kdy na svahy K2 vstoupila první opravdová expedice. Zcela příznačně pro horu, která už brzy měla být považována za „prokletou“, ji nevedl nikdo jiný než nejznámější okultista 20. století Aleister Crowley, přezdívaný „Velké zvíře 666“.

1 www.8000ers.com

2 The Geographical Journal, 1930

3 Younghusband, Francis, The Heart of a Continent

4 Conway, W. M., Climbing and Exploration in the Karakoram Himalayas, 1894, str. 326

Kapitola 1

ZVÍŘE A PRINC

Aleister Crowley byl extravagantní, bisexuální drogový experimentátor, kterému učaroval okultní svět. Tedy v žádném případě typický zástupce horolezců 20. století, přestože po část svého života byl považován za velice schopného horala.

Narodil se jako Edward Alexander Crowley v Leamington Spa roku 1875 do silně věřící křesťanské rodiny. Po smrti otce v roce 1887 začal tehdy jedenáctiletý Crowley okamžitě rebelovat proti systému a své další roky trávil střídavě zápisy a vyhazovy z mnoha škol, dokud v polovině devadesátých let nezakotvil na univerzitě v Cambridge. S obrovitým zděděným jměním brzy povolil opratě své vášni pro dvanáctileté prostitutky, šachy, poezii, magii a mezitím se příležitostně vydával do hor.

Crowley se pustil do lezení těsně před dvacítkou na opravdu nebezpečných křídových útesech u Beachy Head na jižním pobřeží Anglie. Jako většina ostatních britských lezců ale brzy zavítal do Alp, které se už tehdy staly, slovy slavného viktoriánského spisovatele sira Leslieho Stephena, „hřištěm Evropy“. Na rozdíl od nich však Crowleyho nikdy nebavilo najímat si profesionální alpské průvodce. Raději lezl úplně sám nebo ve společnosti podobně smýšlejících přátel. Přes nesporný talent i zápal se nikdy nestal členem horolezeckého svazu, nosného pilíře tehdejšího britského horolezectví.

Roku 1898, to bylo Crowleymu třiadvacet roků, potkal Oscara Eckensteina, horolezce, který měl za čas vést svůj první zdokumentovaný pokus o výstup na K2. Eckenstein byl další typický výstřední podivín, jenže v trochu jiném smyslu. Jeho otec, židovský socialista, emigroval do Londýna z Německa po revolučních událostech roku 1848 a Oscar, vystudovaný chemik, pracoval jako železniční inženýr. I když byl o sedmnáct let starší než Crowley, každý pocházel z jiných poměrů a povahově se velmi lišili, stali se z nich brzy věrní přátelé. Nehodili se k sobě ani vizáží: Eckenstein byl malý a svalnatý a podle britského spisovatele Geoffreyho Winthropa Younga měl „bradu i postavu našich prapředků“.[5] Na oblečení zrovna nedbal, ve městě nosil sandály, a pokud právě necvičil na dudy, z koutku úst mu pořád visela dýmka, z níž stoupal odér Rutter’s Mitcham Shag, jednoho z nejsilnějších a vpravdě nejdrsnějších dostupných tabáků. Naproti tomu Crowley, s poněkud strašidelnou tváří a hustými splývajícími vlasy, se oblékal jako švihák a pěstoval si vzhled štíhlého až vyzáblého viktoriánského elegána.

Přestože oba muže silně fascinoval objevitel a mystik sir Richard Burton, Eckensteina ani v nejmenším nezajímala Crowleyho záliba v magii. Zatímco Crowley byl družný a otevřený kdejakým obskurním novotám, Eckenstein se vyznačoval spíše zarputilostí a racionálním uvažováním. Při lezení se navzájem respektovali, ač k němu přistupovali každý úplně jinak. Eckenstein byl rozený koumák, vymýšlel nové typy cepínů i maček a horolezení pro něj bylo hlavně technický problém – vždycky se snažil vymyslet tu nejefektivnější cestu k vrcholu. Crowley jednal spíš instinktivně až zbrkle. Odlišnost on sám popisuje takto:

Jeho lezecký styl byl bez výjimky čistý, logický a uspořádaný, zatímco ten můj se dal jen stěží popsat jako člověčí.26

Na druhou stranu oba spojoval odpor k horolezeckému svazu a k horolezeckému establishmentu vůbec. Poté co byl Crowley v roce 1895 nejprve navržen na členství, a vzápětí odmítnut, vypěstoval si celoživotní antipatii k jeho členům, které nazýval podvodníky. On ani Eckenstein nešetřili jízlivými poznámkami na adresu těch, kteří lezli s horskými vůdci, což od základu považovali za nepoctivé.

Tato neobyčejně zvláštní dvojice si ale nakonec vybudovala silné partnerské pouto. To je dostalo ze skal v Lake District až do švýcarských Alp a v roce 1901 dokonce ještě dál, když strávili jaro v Mexiku. Vystoupili postupně na nejvyšší horu Pico de Orizaba i na nejslavnější sopku Popocatépetl. Zkusili to i na právě soptícím vulkánu Colima, a teprve když se jim začaly škvařit boty, usoudili, že je nejvyšší čas se stáhnout. Povzbuzení úspěchem a spokojení ve společnosti toho druhého začali na další rok plánovat nesrovnatelně dobrodružnější expedici − na K2.

Aleister Crowley se měl vydat do Karákóramu poprvé, zatímco pro Oscara Eckensteina to měla být příležitost dokončit rozepsanou kapitolu. Na jaře 1892 se účastnil výpravy Martina Conwaye do Himálaje a Karákóramu, ale ani vedoucí expedice, ani její nejzkušenější horolezec nevzpomínali na spolupráci v dobrém. Eckenstein se domníval, že se přihlásil do horolezecké výpravy na ty nejvýznamnější světové vrcholky, vypadalo to však, že Conwayovi jde jen o zmapování co nejrozsáhlejšího terénu. To bylo pouze příležitostně přerušeno zastávkami kvůli vyplenění hřbitova − za účelem obohacení Conwayovy sbírky lebek – nebo aby malíř výpravy mohl vyplácat nějakou tu barvu.

V červnu už se Eckenstein začínal nudit. Obklopovaly ho úžasné hory, jenže, jak napsal v jednom z dopisů domů, nevylezli prakticky vůbec nikam.[7] Když dorazila výprava do Askole, poslední vesnice před K2, dosáhlo napětí mezi oběma muži vrcholu. Podle Conwayova vyprávění:

Eckensteinovi nebylo vůbec nic po chuti… Pokračovat s námi pro něho evidentně nemělo žádný smysl, proto jsem rozhodl, že bude lepší, když se vrátí do Anglie.

Nicméně Eckenstein to viděl jinak:

Uspořádal něco jako všeobecné shromáždění, na kterém vymysleli, že bych měl opustit expedici. Čas od času to hrubě skřípalo, a protože jsme byli na cestě horami už dobré dva a půl měsíce bez jediného významného výstupu, kdy jsme překročili pouze dva již známé průsmyky, dál se mi ani nechtělo. Následkem toho jsme se dohodli, že se rozdělíme.[8]

Zatímco Conway pokračoval ke K2 s úmyslem její vrchol nikoli zdolat, ale namalovat, Eckenstein se otočil. Bez společníků, vybavení a zásob se do opravdového horolezectví nemohl pustit, takže se beze spěchu vracel. Občas si udělal zastávku, aby se účastnil nějaké vesnické lezecké soutěže. Na konci srpna dorazil do Šrínagaru, hlavního města Kašmíru, a následující dva měsíce strávil na hausbótu na jezeře Dál, kde navazoval kontakty s místními obchodníky ohledně starožitností a smlouval s nimi.

Po návratu do Británie se Conway o třenicích v expedici nikomu nezmínil. Ovšem Eckenstein se ve své knize The Karakorams and Kashmir do velitele nezřídka opřel. Zmiňoval například, jak se Conway musel navázat mezi dva vůdce, aby vůbec přešel most. Nejvíc mu však ležely v žaludku všechny hory, na něž mu nebylo dovoleno vylézt. Conway na to veřejně nereagoval, ale na urážky nikdy nezapomněl.

Když si Aleister Crowley tohle vyslechl, zcela nepřekvapivě sympatizoval s Eckensteinem a vinu kladl horolezeckému představenstvu v čele s Martinem Conwayem. Přestože ještě nikdy nenavštívil Karákóram a nevylezl na žádnou horu přes 5800 metrů, došel k přesvědčení, že vystoupí na K2, natřou to Martinu Conwayovi a vrátí se zpět s novým světovým výškovým rekordem.

Slovo dalo slovo a Crowley nechal Eckensteina sestavit zbytek týmu. Ten vybral nezvykle kosmopolitní sestavu. Z Rakouska dorazili Heinrich Pfannl a Victor Wessely, soudce a advokát s pověstí nejlepších horolezců v zemi. Ze Švýcarska pak doktor Jules Jacot-Guillarmod coby lezec i lékař výpravy. Posledním členem se stal Guy Knowles, dvaadvacetiletý student z Cambridge, se kterým lezl Eckenstein v Alpách. Ačkoliv neměl tolik horolezeckých zkušeností jako ostatní, byl Knowles ve špičkové kondici a hlavně nesmírně bohatý − v tehdejších dobách pro člena výpravy na K2 nezbytný předpoklad.

Crowley s Eckensteinem vytvořili smlouvu, ve které se všichni účastníci svorně zavázali dobrovolně a s radostí poslouchat příkazů velitele, s výjimkou situací život ohrožujících. Veškeré neshody se měly řešit hlasováním, přičemž poslední slovo bude mít vždy velitel, to jest Eckenstein, nebo Crowley. Eckenstein pamatoval i na zkušenost, kdy při své poslední návštěvě Kašmíru hodlal pořídit zdobené šaty a nevěda, zakoupil v nich i ženu. Přidal proto i speciální odstavec, který přikazoval držet se dál od místních žen a zapovídal kupovat cokoli bez jeho výslovného svolení.

Když se o chystané výpravě dozvěděl tisk, přijal ji s upřímným nadšením. Jak je totiž patrné z článku v Daily Chronicle z května 1901, K2 si ještě v té době nevysloužila pověst nejnebezpečnější hory světa:

Nejdůležitějším cílem výpravy je sportovní ambice pokořit všechny stávající horolezecké rekordy. Dojde však i na vědecká pozorování a ani květena a zvířena Himálaje, o nichž mají vědci zatím tak skrovné znalosti, nebudou opomenuty. Prvním vrcholem, o nějž se

expedice pokusí, bude Godwin-Austen (K2) s výškou 8611 metrů, následovat bude Dapasang (8615).[9] Podaří-li se pokusy korunovat úspěchem, odhodlaně zamíří k Mount Everestu, s výškou 8840 metrů nejvyššímu bodu planety a cíli všech ctižádostivých alpinistů. Tento poslední úmysl výpravy nicméně dosud zůstává nepotvrzen.[10]

Je zcela zřejmé, že horolezci vůbec neměli ponětí, do čeho se pouštějí. Guy Knowles vysvětluje na začátku svého nepublikovaného deníku, že si Eckenstein s Crowleym vybrali K2 nejen jako obrovskou výzvu, ale také z důvodu „žádných zvláštních technických lezeckých obtíží“. Vše, co Knowles věděl, bylo, že hlavním předpokladem výpravy na K2 je dost času a peněz na roční prázdniny na Východě.

Dnes se nám to zdá hodně naivní, ale na úplném počátku 20. století se o velikánech Himálaje a Karákóramu, stejně jako o nebezpečí extrémních výšek, vědělo pramálo. Vědci i horolezci sice měli nějaké povědomí o tom, že s přibývající výškou řídne vzduch, nikdo však netušil nic o „zóně smrti“ [11]či výškové nemoci. Eckenstein a Crowley lezli v Alpách i Mexiku a nemohli se dočkat dalších obdivuhodných zážitků. Mount Everest byl nedosažitelný, protože Nepál ani Tibet, tedy země po jeho stranách, nepřijímaly cizince, ovšem Kašmír byl volně přístupný. Takže nic lepšího než K2 vybrat nemohli.

Zatímco Eckenstein vše pečlivě plánoval a dohlížel na přípravu, bezstarostný Crowley zamířil na Cejlon a do Indie, kde studoval jógu, prohlížel si památky a psal poezii. Aby se přichystal na expedici i na dlouhý pochod zemí mohamedánů, nechal si narůst plnovous a zakázal si dotýkat se tváře levou rukou. To bylo, co se příprav týče, vše a 23. března 1902 už nasedal do poštovního vlaku do severoindického Rávalpindí, kde se měl sejít s ostatními. Šťastnou náhodou trefil přesně ten samý spoj jako oni, a tak mohla Eckenstein-Crowleyho expedice na K2 začít.

Rávalpindí bylo tehdy jedním z nejrušnějších měst v oblasti s významnou základnou britsko-indické armády, a pokud jde o železniční spojení, konečnou zastávkou. Eckensteinovým mužům zabralo celých pět dní, než rozložili půldruhé tuny nákladu na menší, lépe transportovatelné části a mohli zamířit do Šrínagaru, překrásné metropole Kašmíru. Cestovali v malých primitivních kočárech zvaných ekka, v podstatě krabicích na kolech. Student Guy Knowles je popsal jako „pravděpodobně nejjednodušší dopravní prostředek, jaký může být dnes kde k vidění“. Rakouského advokáta Victora Wesselyho z toho tak rozbolela záda, že nešetřil a připlatil si lépe vybavený povoz zvaný tonga. A pak začaly opravdové problémy.

Při jedné noční zastávce ve vesnici se Crowley probudil a uviděl u své postele sedět britského policejního inspektora. Ten, mírně zahanbený, mu sdělil, že obdržel rozkaz všechny zadržet, ačkoli nemohl úplně vysvětlit proč. O pár hodin později dorazil náměstek hejtmana Rávalpindí s poněkud konkrétnějšími příkazy − propustit všechny kromě Eckensteina. Ujišťoval je, že jejich spoluvelitel není formálně zatčen, ale ke K2 mu nebude povoleno pokračovat.

Aby Eckenstein výpravu nebrzdil, souhlasil, že se vrátí do Rávalpindí a pokusí se zjistit, co se děje. Doufal, že se vše brzy vyřeší a on se rychle znovu shledá se svými kamarády. Pro případ zvratu situace předal veškeré velení Crowleymu. Výprava tedy příliš slibně neodstartovala.

Naštěstí pro Crowleyho i ostatní nebylo další dění tak napínavé. Kašmír tehdy formálně fungoval jako knížectví: jeden ze stovky malých státních útvarů v rámci a na okraji Britské Indie, který požíval určité samostatnosti. Místní vládci třímali v rukou domácí moc, nesměli však disponovat armádou a nebylo jim ani dovoleno utvářet si vlastní zahraniční politiku. Do Kašmíru se kvůli divukrásným horským scenériím a jezerům velmi rádi sjížděli britští kolonizátoři. Crowleyho překvapilo, jak málo se tamní krajina liší od Mexika či Švýcarska. Jacot-Guillarmod, švýcarský lékař, obdivoval rozsáhlé lesní porosty a každého okouzlily šrínagarské hausbóty, elegantní mosty a plovoucí zahrady.

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1