.

Cameron Diaz a Sandra Bark jsou také autorky knihy

Body Book

This book contains advice and information relating to healthcare. It is not intended to replace medical advice and should be used to supplement rather than replace regular care by your doctor. It is recommended that you seek your physician’s advice before embarking on any medical program or treatment. All efforts have been made to assure the accuracy of the information contained in this book as of the date of publication. The publisher and the author disclaim liability for any medical outcomes that may occur as a result of applying the methods suggested in this book.

THE LONGEVITY BOOK. Copyright © 2016 by Cameron Diaz. All rights reserved. Printed in the United States of America. No part of this book may be used or reproduced in any manner whatsoever without written permission except in the case of brief quotations embodied in critical articles and reviews. For information, address HarperCollins Publishers, 195 Broadway, New York, NY 10007.

“Chorus of Cells,” reprinted with permission from Poems from the Pond: 107 Years of Words and Wisdom; The Writings of Peggy Freydberg, edited by Laurie David.

HarperCollins books may be purchased for educational, business, or sales promotional use. For information, please e-mail the Special Markets Department at SPsales@harpercollins.com.

FIRST EDITION

Designed by Headcase Design • www.headcasedesign.com

Photo opposite page 1 © Jeff Dunas

Illustrations by Harriet Russell

Library of Congress Cataloging-in-Publication Data has been applied for.

Copyright © Cameron Diaz, 2016

Translation © Vanda Ohnisková, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-064-1

ISBN mobi 978-80-7565-065-8

.

VĚNOVÁNO VAŠÍ CESTĚ

.

ŽIVOT VÁM UŠTĚDŘÍ LEKCE V OKAMŽIKU,

KDY JSTE NA NĚ PŘIPRAVENÍ,

A POKUD DOKÁŽETE ČÍST ZNAMENÍ,

ZJISTÍTE VŠECHNO, CO POTŘEBUJETE VĚDĚT,

ABYSTE MOHLI UDĚLAT PŘÍŠTÍ KROK.

PAOLO COEHLO, ZÁHIR

.

LONGEVITY

BOOK

PŘEDMLUVA

„EXISTUJE IDEÁLNÍ KRÁSA, ALE DEFINUJE SE MNOHEM HŮŘE A TAKÉ NENÍ TAK SNADNO POCHOPITELNÁ, PROTOŽE NEJDE POUZE O TĚLO, ALE NACHÁZÍME JI TAM, KDE SE POTKÁVÁ KRÁSA TĚLESNÁ S KRÁSOU DUŠEVNÍ, KTERÉ SE NAVZÁJEM OVLIVŇUJÍ.“

Ursula K. Le Quinová, Vlna v mysli

ČERNOBÍLÁ FOTOGRAFIE, kterou vidíte na předchozí straně, byla inspirována snímkem, jenž vznikl na vůbec prvním profesionálním fotografování, kterého jsem se zúčastnila. Byla jsem tehdy v branži úplně nová, bylo mi pouhých šestnáct, když mne báječný fotograf Jeff Dunas pozval, abych mu pózovala. Onen první den mě zabalil do prostěradla a řekl mi, ať se dívám do fotoaparátu. Byl to pro mě počátek nového života. Jeffa tehdy napadlo, že bychom stejný snímek mohli nafotit pokaždé, když to bude pro oba jen trochu možné, a to až do konce života. Považovala jsem to za skvělý nápad a unikátní příležitost. A tak jsme po šesti letech fotografování zopakovali a já na novém snímku držela v rukou svou původní fotografii. A po dalších šesti letech, když mi bylo osmadvacet, jsme totéž udělali znovu.

Zatímco jsem psala tuto knihu a přemýšlela o smyslu své životní cesty, připomněla jsem si dohodu, kterou jsme s Jeffem kdysi udělali, a řekla jsem si, že je to už hodně dlouho, co jsme se u fotografování setkali naposledy. A tak jsem mu zatelefonovala a zanedlouho jsem znovu seděla před jeho objektivem. Fotografie, kterou vidíte v této knížce, je výsledkem tohoto setkání.

S každým uběhlým rokem se moje fyzické tělo někam posunulo – což je na snímku velmi dobře vidět. Ale mnohem méně zřetelné jsou změny, jež nelze ani zvážit ani změřit: emociální, mentální a spirituální posuny, které doprovázejí ubíhající čas i přibývající zkušenosti. Když se na fotografii zadíváte velmi pozorně, možná si i některých z těchto změn všimnete. Když fotku zkoumám já, ty změny vidím zcela jasně a okamžitě je i cítím.

Přemýšlíme-li o stárnutí, začneme zákonitě přemýšlet i o svém mládí. Abychom mohli pohledět kupředu, napřed se ohlížíme zpět. Díváme se na staré fotografie, pročítáme si staré dopisy a deníky. Společně s přáteli a rodinou si připomínáme zážitky, jež nás přivedly tam, kde se nacházíme nyní. Někdy hledíme na minulost s notnou dávkou nostalgie. Jindy se podíváme do minulosti a pocítíme úlevu, že nás čas posunul vpřed.

Když se na onu sbírku portrétů dívám, cítím, jak nás čas táhne – vpřed i vzad. A každý z těch snímků mne přivádí blíže k té ženě, jíž jsem dnes, a každý odkazuje i na ženu, kterou se jednou stanu. Ještě tu ženu sice neznám, ale těším se, až se seznámíme. Všichni chceme vědět, jaké příběhy se v našem životě stanou, kdy a jakým způsobem, a můžeme pokračovat jen a pouze v onom životě, jaký jsme doposud vedli, jenž byl ovlivněn našimi jednotlivými rozhodnutími a volbami a prožitými příběhy – od počátku přes střed až po samý konec.

Tuto knihu jsem napsala, protože jsem chtěla nakouknout do své budoucnosti. Chtěla jsem získat alespoň pocit, jakési vědomí toho, co se může stát, co by se mohlo stát a co bych mohla pro sebe udělat už nyní, aby moje životní cesta pokračovala a já si ji užívala co možná nejdéle. V letech, které přijdou, budu možná křehčí, ale zároveň doufám, že budu i moudřejší, vřelejší a odolnější. Doufám, že my, ženy, najdeme sílu, abychom mohly stárnout společně, že všechny budeme pracovat na tom, abychom se staly silnějšími, abychom dokázaly více milovat, abychom se naučily žít spokojeněji jak ve svých srdcích, tak tělech – a ve světě vůbec.

Díky fotografiím můžeme sledovat, jak stárneme. Můžeme pozorovat, jak jsme rostly, jak se nám na tvářích najednou objevily zřetelnější lícní kosti, když jsme dospěly a staly se mladými ženami, i jak se jen o dvě desítky let později začaly na stejných tvářích tvořit vrásky. Mnohem méně zřetelně zachycuje už fotoaparát vnitřní růst, cestu, kdy prudké vášně mládí přerůstají do trvalejších okouzlení dospělosti, či výhody, jež nám čas nabízí s každým uběhlým rokem života.

Čas lze odměřovat hodinami a kalendáři, lze jej měřit centimetry i vráskami a lze ho zachytit obrazy a fotografiemi. Ale když máme velké štěstí, lze jej měřit i dobře prožitým životem, životem, který byl plný nových poznatků, lásky a smíchu.

ÚVOD

KOLEM SVÝCH ČTYŘICÁTÝCH NAROZENIN jsem začala přemýšlet, co to vůbec znamená stárnout. Je to fundamentální lidská otázka, otázka, kterou si v jisté chvíli pokládáme všichni. Nikdo z nás není imunní vůči běhu času, a jednoho dne, kdy si uvědomíte, že život jde dopředu a že opravdu není cesty zpět, vám toto téma zcela jistě přijde na mysl. Básníci píší o tomto tématu básně, hudebníci písně a vědci se zabývají nejrůznějšími experimenty, aby procesu stárnutí porozuměli. My všichni si v duchu klademe otázku, co se s námi stane, až zestárneme.

Ve svém těle jsem žila již více než čtyři desetiletí, když jsem začala přemýšlet o změnách, které mě na další životní cestě potkají. Jistěže jsem za svůj život zažila již mnoho změn, ale i přesto jsem nemohla přestat dumat nad tím, jak následující desetiletí odhalí ještě mnohem drastičtější změny – a také jsem pochopila, že procesu stárnutí vlastně ve skutečnosti nerozumím a že ani nevím, co bude pro mne osobně znamenat. Viděla jsem, jak lidé, jež miluji, stárnou, jak se jejich stav prudce a bolestivě zhoršuje, a samozřejmě mne nemohlo nenapadnout, zda je to i můj osud, nebo jestli můžu doufat v něco lepšího.

V té době jsem právě psala knihu nazvanou Body Book, která se týkala základních aspektů lidského života. Byla plná témat, která jsem si osvojila v období téměř dvaceti let – nacházely se v ní informace o výživě, cvičení a posilování silných, pozitivních zvyků i výsledky nejmodernějších vědeckých studií o celkovém tělesném zdraví. Již tehdy jsem měla osvojenou důkladnou znalost toho, jak zdravý způsob života, cvičení a strava mohou v tom dobrém slova smyslu naše tělo proměnit. A nyní jsem se ptala sama sebe: jak mohu zůstat zdravá a silná i v následujících letech? Samozřejmě že všichni stojíme o dlouhověkost. My všichni toužíme po tom, abychom v kalendáři mohli otočit více listů, my všichni chceme více času, abychom si mohli užívat života. Jenomže co by byl dlouhý život bez síly, bez tělesného a emociálního zdraví a odolnosti?

A tak jsem zatelefonovala Sandře Barkové, s níž jsem spolupracovala při psaní knihy Body Book, a pověděla jsem jí, že jsem přišla na to, že naše příští kniha bude pojednávat o buněčném stárnutí.

Se smíchem mi odpověděla: „Paráda, to je lehké.“

Jednou z věcí, jež jsem pochopila o nepříjemných pravdách, je skutečnost, že si život samy pro sebe mnohem ztížíte, když předstíráte, že ony pravdy neexistují. Můžete zbytečně promrhat spoustu drahocenného času a energie tím, že se z něčeho snažíte udělat něco, čím ta věc rozhodně není. V okamžiku, kdy přestanete s realitou bojovat, vše se stane okamžitě mnohem lehčí. Mládí je úžasná část života a objevy, které v mládí učiníme, jsou nenahraditelné. Jsou to ony životní lekce a vzpomínky, které si s sebou poneseme ve chvílích, kdy přecházíme do každé z dalších životních fází. Je důležité mít tyto lekce a všechna životní ponaučení někde blízko po ruce, ale je zároveň důležité „pustit“ všechno, co už není, a přijmout a připravit se na to, co přijde.

Tato kniha není knihou proti stárnutí. Nechci, abyste se stárnutí báli … Chci naopak změnit způsob, jakým my ženy o stárnutí mluvíme.

V raném dětství, jako miminka či batolata, jsme si blaženě neuvědomovaly skutečnost, že se náš vývoj doslova žene vpřed. V období rané puberty a adolescence jsme měly po ruce jen informace, které pro nás dospělí považovali za vhodné a rozhodli se, že se s námi o ně podělí (ať už to tak bylo správné, nebo ne). A tak pochopení toho, co nás čeká za rohem, i toho, jak se nejlépe vypořádat se všemi těmi bláznivými změnami, které jsme prožívaly, nebylo tak úplně na nás. Tentokrát to ale na nás je. Když přijde čas na další fázi našeho života, odpovědnost na náležitou přípravu spočívá jen a pouze na nás. Máme příležitost a možnosti najít si potřebné informace a zdroje, máme schopnosti, veškerou moudrost, kterou jsme za dlouhá léta nabyly, a tak si můžeme sestavit plán na zdravé stárnutí, jenž přispěje k tomu, že zůstaneme silné a budeme uvědomělejší, budeme těsněji spojeny samy se sebou i spolu navzájem.

Než se na tuto cestu společně vydáme, chtěla bych hned na počátku uvést jedno dementi: Tato kniha není knihou proti stárnutí. Nebudu vám říkat, jak ošálit čas nebo jak zvrátit proces stárnutí během třiceti dnů. Některé knihy a články o stárnutí tvrdí, že nejnovější převratné objevy vás naučí, jak je možné vrátit hodiny zpět. Jiné knihy zase nabízejí strategie, jak byste mohly vypadat mladší, a tvrdí, že jisté zázračné potraviny nebo doplňky stravy jsou jakousi nejmodernější studnicí mládí. Tato kniha k podobným publikacím ale nepatří. Tato kniha činí krok vzad a zkoumá, jak proces stárnutí ve skutečnosti probíhá a jak nás čas ovlivňuje jak po tělesné, tak po emociální stránce – protože tyto dvě složky našeho zdraví jsou od sebe neoddělitelné.

Na těchto stránkách tedy najdete informace a strategii, které vám pomohou (alespoň v to doufám) začít přemýšlet o stárnutí jiným způsobem. Nechci, abyste žily ve strachu ze stárnutí nebo se mučily tím, že vaše tělo dělá něco, co je naprosto přirozené. Chci naopak změnit způsob, jakým my ženy o stárnutí mluvíme. Chci vám nabídnout pohled, jenž je zdravější a vědecky přesnější, než nabízí většina hovorů o stárnutí, prosycených pocity strachu a studu, které pronikly do naší kultury.

Přeji vám – a přeji to i sobě, všem ženám, na nichž mi záleží (na těch, co už znám, i na těch, které teprve ve svém životě potkám), všem ženám, které překračují práh středního věku právě teď, i těm, co půjdou v našich stopách – abyste byly schopny se postavit k tomuto tématu vyzbrojeny patřičnou znalostí a sebedůvěrou (namísto pocitů strachu a silnější vrstvy mejkapu). A když mluvím o znalostech, tak mám na mysli fakta, která vám pomohou žít lépe, déle a s více silami. A když mluvím o sebedůvěře, tak myslím schopnost přijmout svůj věk a nemuset se před ním skrývat ani se za něj omlouvat. Ale tím neříkám, že stárnutí nenahání strach. Nahání. Ale my se nyní můžeme na všechny změny, které máme před sebou, připravit dopředu.

Také bych chtěla, abyste se cítily náležitě informované, když se zapojíte do nových rozhovorů o stárnutí, které se v současnosti „vyrojily“ téměř všude. Od veřejných i soukromých fondů podporujících vědecké výzkumy přes nejrůznější články a pořady až po knihy, jako je tato – všichni se chtějí dozvědět více o tom, jak můžeme stárnout lépe. Jedním z důvodů, proč se téma lepšího stárnutí stalo najednou tak aktuální, je samozřejmě skutečnost, že jde o novou věc. Jak se dozvíte mnohem podrobněji později, právě v tomto okamžiku vývoje lidstva je pravděpodobná délka života mnohem delší úsek, než kdykoli jindy v dějinách. A náš vztah ke stárnutí – a naše pochopení tohoto fenoménu – je stále probíhající proces.

A právě nový pohled na stárnutí způsobuje, že zkoumání tohoto tématu je tak vzrušující a podnětné. A tak jsme se vydaly se Sandrou na tuto cestu –

s myslí otevřenou a dychtící po nových poznatcích. Hovořily jsme s vědci, lékaři a pedagogy a navštívily jsme univerzity i výzkumná centra, mj. i Národní ústav pro zdraví (NIH, National Institute of Health). A k našemu překvapení jsme zjistily, že přestože je stárnutí lidí relativně nový fenomén, ty nejvědečtěji uznávané, nejpronikavější a nejúčinnější způsoby, jak člověk může zůstat co nejdéle zdravý a silný, nejsou zdaleka tak náročné a komplikované, jak by se mohlo čekat.

Vlastně ty nejlepší věci, které pro sebe můžeme v období stárnutí dělat, jsou současně věci, které v podstatě děláme vůbec nejraději. Jíme dobrou stravu, posilujeme svaly, dopřáváme si kvalitní noční spánek, milujeme ostatní, smějeme se, odpočíváme a obecně nacházíme v životě nejrůznější druhy potěšení a radostí. Právě díky těmto činnostem jsme se staly zajímavými, zvídavými a silnými lidmi. Kdo nemiluje společné dobré večeře či obědy s úžasnými přáteli, kdo se necítí dobře, když objímá milovaného člověka? Kdo se nerad směje, až se smíchy za břicho popadá, kdo nemá rád dlouhé procházky či nemiluje nová dobrodružství? A co kdybyste si našly chvilku a několikrát se zhluboka nadechly a nechaly ze sebe vyplavit všechny každodenní starosti? Líbí se vám ta myšlenka?

Našim uším to všechno zní skoro jako zjevení. Nejlepším způsobem, jak stárnout, je přestat se stárnutím trápit. Stárnout znamená žít dobře a hezky.

Dnes mnohem lépe než kdykoli jindy chápeme, jak naše těla fungují na buněčné rovině, a víme, že věci jako jídlo, pohyb, odpočinek, meditace, společenské vazby, učení a celková radost ze života jsou hlavními faktory, jež nás posilují a díky nimž jsme právě z buněčného hlediska zdravější. Ano, je to tak: když se smějete, má to pozitivní dopad na vaše buňky. Když trávíte příjemné chvíle s přáteli, prospíváte svým buňkám. Takže veškeré záležitosti, díky nimž je život krásný a úžasný, jsou pro vás vyloženě dobré a prospěšné.

A právě z tohoto důvodu jsem napsala tuto knihu. Abych se s vámi podělila o poznatky vědy o stárnutí. Abych vám poskytla informace, které potřebujete, abyste udělaly ta správná rozhodnutí, která podpoří během stárnutí vaše zdraví, napomohou vám zpomalit rychlost, jakou stárnete, a v jistých případech i napraví škody, které se již staly. Abych vám pomohla porozumět debatám a diskusím o stárnutí, které jsou stále komplikovanější a složitější. My všichni stárneme, vy i já, a čím dříve se s tím smíříme, tím větší šanci si dáváme, že budeme stárnout ve zdraví a v radosti.

Dobrou věcí na této cestě je skutečnost, že byť je cesta před námi neznámá, ubíráme se stále stejným směrem: hlouběji a hlouběji do hlubin sebe samých. Copak vedle příznaků stárnutí nevidíte i znaky růstu? Nejste silnějšími osobnostmi, než jste byly před deseti lety? Nevíte toho více, necítíte se samy se sebou lépe, neznáte lépe své potřeby i koho a co milujete? Život přináší i ostré zákruty a na každé cestě určitě alespoň několikrát špatně zabočíte. Ale na druhé straně vám tato pouť nabízí i nádherné vyhlídky, kdy se před vámi náhle otevře celý horizont a vy se tím pohledem náramně kocháte a zároveň jste pyšné, že jste tu namáhavou cestu zvládly.

Když se smějete, má to opravdu pozitivní dopad na vaše buňky. Když trávíte příjemné chvíle s přáteli, prospíváte svým buňkám. Takže veškeré záležitosti, díky nimž je život krásný a úžasný, jsou pro vás vyloženě dobré a prospěšné.

Dokázat ocenit veškerý náš vývoj za celé ty roky – dosažené sebepoznání, dovednosti i moudrost, vztahy, jež si vytvoříme s jinými lidmi i sami se sebou – to jsou privilegia, jejichž získání nám umožní jen čas. Jistěže nemůžeme zapřít, že se stárnutím přichází i jistá zhoršení. Ale postupující věk nám nabízí i nové možnosti. Například mně dělá pocit, že se ve vyšším věku můžeme stát silnějšími lidmi, vyloženě dobře. A cítím, že je to správné. Cítím, že to je opravdu možné.

A nová věda o stárnutí tuto myšlenku podporuje.

KAPITOLA PRVNÍ

KRÁSA JE NADČASOVÁ, MOUDROST JE NEOCENITELNÁ

O čem mluvíme, když mluvíme o stárnutí

VE FILMOVÉ BRANŽI, která je posedlá mládím, již nejsem považována za mladou ženu. To se jasně ukázalo, když jsem dosáhla zralého věku třiceti devíti let. Nemohu vám ani vypovědět, kolikrát se mě nějaký novinář zeptal, jestli se – jako herečka – obávám čtyřicítky. A když se otázky spojené s mým věkem staly nedílnou součástí každého rozhovoru do novin nebo časopisů, došlo mi, jak se my všichni stárnutí bojíme. Děláme si z něj legraci nebo stárnutí považujeme za něco smutného, nepěkného a nebezpečného.

Debaty, které vedeme o stárnutí v naší kultuře, mi ale připadají nemístné. Bojím se, že mi bude zanedlouho čtyřicet? Ti lidé, kteří mi kladli dotazy týkající se mého věku před kamerami, se neptali, jestli se bojím, že se mi po čtyřicítce zhorší zdraví. Neptali se, co pro mne stárnutí znamená jako pro ženu, pro lidskou bytost a žijící organismus s datem, kdy mu vyprší spotřeba.

Ti lidé vlastně říkali: „Nebojíte se, že konec vaší kariéry je nevyhnutelný, protože už nevypadáte na pětadvacet?“

Paradoxní ale je, že právě ti lidé, kteří mi dávali najevo, že jsem dosáhla svého „data spotřeby“ – a to ve věku, kdy se cítím opravdu vyloženě skvěle, mi ve skutečnosti udělali dobrou službu: díky nim jsem totiž začala o stárnutí přemýšlet: Co stáří vlastně znamená? Jaký na mě bude mít dopad? A výsledkem mých úvah bylo zjištění, že pokud stárnu, mám vlastně ohromné štěstí. Ne každý totiž dostal možnost zestárnout. Někteří lidé zemřou dříve, než mají šanci oslavit další narozeniny.

Takže na dotazy novinářů, jak jsem změnila názor na sebe samu, když se změnil můj vzhled, odpovídám, že stárnutí je ve skutečnosti privilegium a dar. A že věřím, že když stárneme, krása stoupá v ceně, její hodnota se nesnižuje. Krása kvete, neodumírá. S věkem jsem mnohem komplexněji pochopila, co to krása vlastně je. Krása není něco, s čím se narodíte. Krása je něco, do čeho dorostete.

Na počátku této cesty jsem hrdá na to, odkud jsem přišla, a jsem zvědavá, co mne ještě čeká. Nevím, co si pro mě osud nachystal. Jsem na to však připravena. Protože znám samu sebe lépe, než jsem se znala před lety, a věřím, že se umím správně rozhodnout – nebo přinejmenším dělat to nejlepší, co mohu. Oceňuji a vážím si totiž lekcí, které jsem se během svého života naučila (především v posledních deseti letech), a těším se, až zjistím, co mi přicházející dekády přinesou a co nového díky nim pochopím.

I když můžeme mít pocit, že se čtyřicítkou na krku začínáme stárnout, pravdou je, že dříve čtyřicáté narozeniny znamenaly, že člověk již starý je… Patříme k první generaci, která může považovat čtyřicítku za jakési prodloužení třicítky a ne za úvod k sedmdesátce.

KDE SES NAUČILA, JAK BÝT KRÁSNÁ?

Prvním ztělesněním krásy pro mě byla moje matka. Myslím, že nebudu subjektivní, když prohlásím, že moje maminka je krásná žena. Vždycky měla plné rty, zářivou pokožku a modré oči se šedivými hlubokými tóny, od nichž nemůžete odtrhnout zrak. Matka má v sobě krásu, která vyzařuje zevnitř. Podle mne se nikdy nemusela líčit, ale stejně jako většina jiných žen, i ona měla „tvář“, kterou si každý den nasazovala. Zvýrazňovala si oči, natírala si tváře tvářenkou a prodlužovala si řasy. Byla ve svém každodenním rituálu tak zběhlá, že jí líčení zabralo každý den přesně stejnou dobu, a když se domalovala, její tvář vypadala každé ráno úplně stejně. A co na mě zapůsobilo ještě více, byla skutečnost, že její jemné, ale účinné nalíčení její přirozenou krásu ještě prohlubovalo.

Když jsme byly se sestrou malé, nadevšechno rády jsme mámu u tohoto rituálu pozorovaly, a já se nemohla dočkat, až budu „velká“ a budu se moct malovat taky. A když ten čas konečně nastal, tak jsme se do toho se sestrou obuly opravdu pořádně. Jemnost, která byla tak charakteristická pro mámin mejkap, nám rozhodně nic neříkala. V některých případech jsme byly se sestrou tak zmalované, že jsme se spíš podobaly dvěma pestrobarevným pávům než mladým dívkám. Trvalo nám roky, než jsme se naučily používat prsty lépe a nanášet naše „tváře“ méně razantním způsobem, a ještě mnohem více let muselo uběhnout, než jsem pochopila, jaký smysl tento rituál ve skutečnosti vlastně měl.

Nyní již vím, že „zdobení“ je přirozený instinkt. Po celém světě ženy i muži provádějí zkrášlující rituály, aby byli pro druhé pohlaví přitažlivější. Například v Serengeti trvá masajským válečníkům i několik dnů, než se slavnostně nazdobí od hlavy až k patě jásavě barevnými šperky a oděvy, jak to je v jejich kmeni zvykem. Malují si obličeje a splétají si vlasy do složitých útvarů. Některé z jejich ozdob poukazují na konkrétní postavení muže v kmeni, jiné mají čistě estetický důvod – v obou případech jde však o to, aby se jednotlivec vyčlenil z davu a byl pro ženy přitažlivý. Válečníkovi a jeho pomocníkovi může trvat někdy i celý týden, než se náležitě „vyšperkuje“. Týden! To je vskutku spousta času pro muže, jehož hlavním úkolem je chránit dobytek – a rodinu.

Ale proč se zmiňuji o mužských zkrášlovacích rituálech v knize, jež je určena ženám? Protože nám takový příklad pomůže lépe pochopit, že touha vypadat nádherně i touha vyniknout před ostatními nejsou vymezeny věkem, kulturou ani pohlavím. A vlastně se tato potřeba netýká jenom lidských bytostí. I zvířata mají v sobě instinkt vizuální přitažlivosti – například onen již neblaze zmíněný páv, jenž se stal jakýmsi duchovním zvířetem mých raných kosmetických pokusů. Sytě zbarvené květiny zase flirtují s hmyzem, který může přenášet jejich pyl z blízka i z daleka. Ovocné stromy a například i vinná réva lákají hmyz zase svými nádhernými, zralými plody, aby došlo k rozsevu jejich semen a semínek. My všichni – od ptáků přes včely až po lidi, jsme neodolatelně přitahováni sytými, pestrými barvami, a právě proto tento fenomén velmi účinně využívá i sama příroda.

V království flóry i fauny je krása evolučním imperativem, ale když se podíváme na člověka, má krása ještě mnohem hlubší smysl. Oděv, ozdoby, šperky i mejkap mohou být součástí osobního příběhu, mohou se týkat aspektů, jako je sounáležitost, zařazení – nebo naopak vyniknutí a odlišení. Krása je pud, který je společný nám všem, ale definice krásy a očekávání, která klademe na sebe a na druhé, jsou částečně utvářeny kulturními a společenskými hodnotami.

Během života jsme vystaveny nejrůznějším ideám, které se snaží definovat, co to krása vlastně vůbec je, jak je důležitá a co bychom mohly udělat, abychom byly ještě krásnější. A když jsme mladé, vnímáme tyto podněty velmi silně, aniž si to v podstatě uvědomujeme.

MLADISTVÁ ROZZÁŘENOST

Když nám bylo se sestrou zhruba kolem patnácti a malovaly jsme si rty ostře růžovou rtěnkou a na víčka jsme používaly výrazné modré stíny, protože jsme chtěly vypadat starší, vůbec nás nenapadlo, že většina žen se ve skutečnosti líčí kvůli tomu, aby vypadaly mladší. Když totiž mluvíme o patnáctiletých dívkách, příroda má ve zvyku dopřát jim plná líčka (pozůstatek miminkovských kulaťoučkých tváří), těla nezatížená zemskou přitažlivostí a lesklé, hedvábné vlasy. Ale protože jsme samozřejmě byly nejisté puberťačky, tehdy nás ani ve snu nenapadlo, že bychom mohly být krásné.

Vlastně to platí obecně: jen málo žen dokáže ocenit atributy své krásy ve chvíli, kdy jsou jí vlastní – považuje je za něco samozřejmého. Myslím, že to známe všechny: když si prohlížíme deset let starý snímek, nejčastěji nás napadne: „Tý jo! Já byla tak mladá a hezká. Ale dobře si pamatuji, že jsem se tak tehdy necítila. Proč mi to nedošlo? Proč jsem nevěděla, že vypadám tak skvěle?“ Dá se to zcela snadno vysvětlit – tehdy jste nedokázaly ocenit svou krásu, protože jste nepřemýšlely o tom, kde se právě v dané chvíli života na své životní cestě nacházíte. Ten okamžik, kdy jste si myslely, že vypadáte „staře“ – a mohlo vám být klidně pětadvacet nebo možná pětatřicet – je tentýž okamžik, který prožíváte právě teď, kdy jste současně nejstarší ve svém dosavadním životě a nejmladší, jaké kdy budete. A když pohlédnete za deset let na fotografii z dnešního dne, určitě si všimnete, jak mladě jste vypadaly, a budete se v duchu podivovat, proč jste si to tehdy neuvědomily. Tak to prostě bývá.

Když vám ještě „patřily“ všechny atributy mládí, nespíš vás v té době ani nenapadlo, že jsou pomíjivé. Pravděpodobně jste si nedokázaly představit, že si jednoho dne všimnete, že vaše pleť už není tak hlaďounká, jak bývala, že se najednou vaše vlasy méně lesknou a že vám tu a tam vyraší chloupek na podivném místě. A nedokázaly jste si určitě ani představit, že vaše tělo začne trpět zemskou přitažlivostí. Jenomže pak jednoho dne nastane čas, kdy vám naplno dojde, že opravdu začínáme stárnout. Najdete ve vlasech první šedivý vlas nebo v zrcadle zaznamenáte u očí jemné vějířky vrásek a máte pocit, že se tam nutně musely objevit během jediné noci. A právě v onom okamžiku si možná položíte i otázku: Co se to sakra děje?!

V království flóry i fauny je krása evolučním imperativem, ale když se podíváme na člověka, má krása ještě mnohem hlubší smysl.

Nu, moje drahé přítelkyně, to, co se děje vám, se děje každému živému organismu na naší planetě. Protože všechno živé stárne. Tento proces může trvat jediný den, například jako v případě jepice, nebo i 250 roků, jak to platí u obřích suchozemských želv. Jakmile jsme sexuálně natolik zralí, že se můžeme rozmnožovat, všichni začínáme stárnout. A s každým dalším dnem dochází k nepostřehnutelným změnám v našich buňkách, a po několika desetiletích se tyto změny stanou viditelnými ve formě šedivých pramenů, vrásek či celé řady jiných vnějších projevů.

Existuje samozřejmě celá řada metod, které nám dopomohou k tomu, že vypadáme o několik let mladší. Američanky utrácejí 30 miliard dolarů ročně za kosmetické výrobky – a ani já se od většiny žen neliším. Například mejkap používám již déle než čtvrt století. V kadeřnických salonech jsem strávila bezpočet hodin, když mi tam barvili a stříhali vlasy. Navštívila jsem i notný počet dermatologických ordinací a zkoumala nabídky z jejich arsenálu produktů proti stárnutí od krémů přes laserové zákroky až po Botox a jiné látky – a to všechno jen proto, abych si uchovala mládí a krásu. A mnohé kosmetické „zkrášlovací“ procedury opravdu plní to, co slibují. Díky nim máme pocit, že vypadáme o trošku rozzářenější, plnější (na správných místech), hladší a cítíme se i o něco lépe. S jejich pomocí vypadáme zvnějšku mladší, a tím pádem se můžeme cítit mladší i uvnitř. Na tom není vůbec nic špatného.

Ale i když po nějaké omlazovací proceduře můžete vypadat, že posledních deset let spáváte osm hodin denně, vaše buňky moc dobře znají pravdu: přesně vědí, jak trávíte své hodiny bdělosti i spánku. Vypadat mladší není totiž tatáž věc jako „antiaging“. Schopnost nabarvit si vlasy a vyhladit si pokožku nemění skutečnost, že každičká část vašeho těla každým dnem stárne.

Věřte mi, já moc dobře vím, jak je snadné chytit se obrazu v zrcadle a použít ho jako měřítko toho, jak dobře stárnete. Ale nenechte se ošálit: to, že vypadáte mladší než vaše přítelkyně, ještě neznamená, že vaše tělo není nějakým způsobem opotřebované. Stárnutí je proces a každá z nás si jde svou vlastní, individuální cestou. A já bych si přála, abyste si na této pouti stárnutím uvědomily, že stárnutí není záležitost jen vaší tváře (nebo vašeho krku, paží, rukou, nebo…). Jde o celé vaše tělo. A to, jak se o své celé tělo staráte, ovlivňuje každou vaši část – uvnitř i zvnějšku.

NOVÝ POHLED NA STÁRNUTÍ

Moje kariéra se odehrává v oboru, jenž je z velké části odpovědný za to, jak my, tedy naše společnost, pohlížíme na stárnutí – je to totiž právě filmový průmysl, který naznačuje, že být starší znamená být škaredý, či že starší znamená být méně hodnotný. A tento názor na nás dnes útočí ze všech stran. Jen si vzpomeňte na všechna ta místa, kde se s podobnou myšlenkou každodenně setkáváte: v časopisech, na autobusových zastávkách, ve výlohách, na plakátech i doma prostřednictvím televize nebo internetu.

Ať se podíváte kamkoli, signál vysílaný ženám je velmi hlasitý a jasný: Buďte superrychlé, nakupujte tady a teď a změňte, kým jste, ať nepodlehnete zubu času, ničivým účinkům stárnutí. Jednou větou: Za žádných okolností nedovolte, abyste stárnuly! Nedej bože, zestárly!

Společnost nám celý život radí, jak bychom měly vypadat. Dokonce i dospívající a mladé ženy dostávají spoustu zpráv, které se týkají toho, jak by měly – nebo mohly – vypadat přitažlivěji. Ženy všech věkových kategorií jsou bombardovány názory na normy krásy, kvůli nimž se cítí špatně, popřípadě pod tlakem, aby byly jiné, než jsou. Ale s postupujícím věkem je celá situace ještě závažnější, protože tyto názory se nám snaží vsugerovat, že bychom měly být mladší, než ve skutečnosti jsme, což samozřejmě nejde. Jak se v takové situaci můžete cítit dobře?!

Tělesná realita stárnutí se pro nás všechny stane jednoho dne skutečnou, náročnou výzvou. Vnější známky stárnutí jsou jen jednou částí této konverzace. Společenské tlaky, jež pobízejí ženy, aby popřely stárnutí, případně aby předstíraly, že se nic takového neděje (jako bychom měly povinnost být imunní vůči ubíhajícímu času), dělají z tělesných změn spojených se stárnutím ještě mnohem bolestivější záležitost.

Podle mě je ale možné změnit pohled na téma ženy a stárnutí – a začíná to například i konverzací, kterou nyní spolu vedeme v této knize my. Místo abychom si mezi sebou špitaly, že už opravdu nevypadáme na pětadvacet, najděme odvahu ke skutečnému, otevřenému dialogu o tom, co cítíme, o čem přemýšlíme, čeho se bojíme a v co doufáme. Domluvme se, že budeme klást mnohem větší důraz a váhu na to, že se staneme lepšími matkami, dcerami, sestrami, ženami, přítelkyněmi, spolupracovnicemi, mentorkami a tak dále, a přestaneme se chovat tak, jako bychom naznačovaly, že všechny právě vyjmenované ženské role jsou méně důležité než hladká, sametová pokožka a pevný zadek.

Existuje řada způsobů, jak můžete vypadat mladší, ale podle toho, čeho jsem byla během svého života svědkem u žen v mém okolí, jediným způsobem, jak se skutečně můžete cítit mladší, je připustit si skutečnost, že opravdu stárnete – a smířit se s ní. Dospívající dívky vypadají jinak než batolata, padesátileté ženy vypadají jinak než třicátnice. To je zdravé. To je normální.

A tak bych vám ráda navrhla jiný názor, jiný pohled: chtěla bych, abychom se my všechny shodly (a to hromadně), že každý věk, který právě prožíváme, má svou vlastní krásu. Zvyšme normy krásy a připomeňme si, že učení, osobní růst a dobrota duše je to, čeho si upřímně vážíme a ceníme u našich přítelkyň, sester a matek – a u sebe samých.

Nemusíme přece vypadat jako obrazy, kterými jsme bombardovány na každém rohu. Nemusíme akceptovat ony mylné zprávy, které nám naleštěné a v počítači upravené snímky v druhém plánu vysílají. Můžeme si zvolit svoje vzory, ženy, jež nás inspirují, abychom se staly svým nejlepším já – ne nejlepším já kohosi jiného. Můžeme se stát těmi nejzdravějšími, nejživějšími verzemi sebe samých!

OCENĚNÍ SKUTEČNÉ KRÁSY

Nyní si již celé roky maluji během své zkrášlovací procedury různé verze své tváře. Každá varianta byla odrazem různých norem krásy – tedy mého přesvědčení, že díky mejkapu budu v tu danou dobu pro svět přitažlivější. S věkem mi dochází, že jsem měla možnost nezlepšovat si jen svůj um při práci s tužkou na oči, ale i své představy o tom, co nás činí krásnými.

Když dnes prohlásím, že je nějaká žena nádherná, myslím tím, že má pěknou „kostru“, jiskřivé oči, dobře opečovávané vlasy, svaly, které jsou důkazem, že posiluje, křivky jako závodní dráhu? Možná. Ale je pravděpodobnější, že mám spíš za to, že je plná života, energická, že z ní vyzařuje sebepoznání, přijetí a smíření se sebou i s okolním světem. A protože jsem již na cestě k padesátce, chci si onen další milník ve svém životě zasloužit. Chtěla bych se na této pouti každý den naučit něco nového a plně si užívat každé chvíle. Jsem smířená s tím, že v padesáti nebudu stejný člověk jako nyní. Ale doufám, že budu moudřejší, silnější, empatičtější, že budu lépe vnímat svět kolem sebe. To jsou věci, na které bych se chtěla zaměřit, když si představím, jak stárnu – nechci se nutkavě zaobírat mládím, záležitostmi včerejška, tím, co se již nikdy nevrátí. Moje představa budoucího života je ukotvena v budoucnosti. Nechci se ohlížet zpět na to, co jsem kdysi měla. Chci pohlížet dopředu – na toho člověka, kterým se jednou stanu.

Nedávno měla naše rodina a přátelé velkou sešlost, které se zúčastnily ženy nejrůznějších věkových kategorií, různých generací: miminka, batolata a děti, jedenáctileté holky s vypouklými koleny i jejich o něco méně neohrabané dospívající sestry, třicetileté, čtyřicetileté, padesátileté i šedesátileté ženy. Nemohla jsem si pomoct a musela jsem myslet na to, jak se krása každé z těch žen liší, jak je specifická a svébytná. Každá z nich se usmívala jedinečným způsobem a stejně tak jedinečná, individuální byla barva jejich pleti, jejich vlasy, gestikulace, způsob, jakým se vzájemně objímaly kolem ramen nebo si se smíchem podávaly vidličky a ubrousky. U jednoho stolu se sešlo tolik krásy! A ona nádhera neměla nic společného s věkem. Měla co dočinění se světlem, které každá z těch žen vyzařovala, jasem, jenž souvisel s tím, jak viděly okolní svět i své postavení v něm.

Jednu z těch žen znám od svých šestnácti let, kdy jí bylo sedmnáct. Tehdy to byla přenádherná dívka a zůstala krásná dodnes. A když jsem ji tak pozorovala v příjemném slunečním světle, náhle mě napadlo, jak by bylo úžasné, kdybych ji znala i za dalších třicet či čtyřicet let, jak by bylo vzrušující, kdybych s ní mohla sdílet i další kus života. Dvě ženy, které dospěly z dívek, jakými jsme kdysi byly. Na oslavě byla i moje matka a také vypadala krásně – a nebylo to tím, že se umí skutečně dobře nalíčit (její modré oči vypadají s lehkým barevným zarámováním skutečně fantasticky), ale především tím, jak se nádherně usmívá a dokáže v lidech kolem sebe vzbudit pocit klidu a jistoty. Moje matka je nádherná žena, protože je to hodný, velkorysý člověk, který rozdává lásku, stojí nohama pevně na zemi a je tím, kým opravdu je. Na nic si nehraje.

Vlastně si všímám, že okruh žen v mém životě tvoří ženy, jež nespoléhají na procedury, které by jim měly pomoci vypadat mladší. Jsou to ženy, které se snaží myslet pozitivně a dbají na zdraví své mysli, těla i ducha. Některé jsou mimořádně fit a nabité energií, některé v sobě stále mají jiskru mládí a jiné jsou výjimečné mimořádným smyslem pro humor, díky němuž se dokážou životu smát. Všechny mají však společnou jednu věc: přijaly svou cestu – a to i se vší její nepředvídatelností. Jejich vitalita pramení z jejich pochopení a přijetí života a všechny se staví novým výzvám s moudrostí, kterou si za dlouhé roky života osvojily. Staly se ženami, jimiž se vždycky měly stát.

To je skutečná grácie. To je skutečná krása.

Table of Contents

ČÁST 1

Kapitola první

ČÁST 2

ČÁST 3