Youth In Revolt

Copyright © C. D. Payne, 1993

Translation © Tamara Váňová, 1995

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-091-7

ISBN mobi 978-80-7565-092-4

.

Věnováno Joy

Autor srdečně děkuje Bobu Wardenovi, Larrymu Londonovi, Janu Pazdírkovi, Johnu Hackovi, Karen Copsteadové, Judy Cressové, Lise Harperové, Ricku Reynoldsovi, Willisu Herrovi, COSMEPu, Leslie Davissonové, Melanii Curryové, Cody´s Bookstore, své agentce Winifred Goldenové a svému vydavateli Bruceovi Tracymu.

obsah

Kniha I

Mladík v odboji

Kniha II

Mladík v okovech

Kniha III

Mladík v exilu

Kniha 1

Mladík

v odboji

červenec

STŘEDA, 19. července – Jmenuju se Nick. Až budu jednou velkej a stanu se gangsterem, budu možná spíš známej pod jménem Nick Píchač. Našim to asi způsobí jistý rozpaky, ale když už dostaneš od svýho kmotra mafiánskou přezdívku, moc se nevyptáváš proč.

Je mi čtrnáct (skoro) a bydlim v Oaklandu, v apatickym velkoměstě přes záliv od San Franciska. Píšu si ve skrovnym soukromí svýho pokoje na otravně zastaralym átéčku. Kámoš Levák mi dal kradenou kopii WordPerfektu, a tak se trochu pokouším zmáknout příkazy na klávesnici. Moje velký přání je bejt jednou schopnej přemístit celej odstavec na jedinej povel.

Moje příjmení je Twisp – šíleně ho nesnášim. Dokonce i John Wayne na koni by při vyslovení takovýho jména vypadal jak ženská. Hned jak mi bude jednadvacet, zbavím se ho, a vyměním za něco mužnějšího. Momentálně sem vysazenej na jméno Dillinger. „Nick Dillinger“. V tom musí každej cejtit správnýho chlupatýho chlapa.

Sem jedináček, až na starší sestru Joanii, která vopustila rodinný hnízdečko, vodstěhovala se do Los Angeles a hňácá žvance ve výšce deset tisíc metrů nad zemí.

Dále byste vo mně měli vědět, že sem posedlej sexem. Jakmile zavřu voči, začnou se pomalu rozevírat šiky smetanovejch stehen jako při nějaký revuální, mládeži nepřístupný supershow. V poslední době si až patologicky uvědomuju svůj penis. Kdysi okrajová část, lhostejně používaná k věcnýmu močení, se – takřka přes noc – vypracovala na uřvaný Las Vegas mýho těla, plný pulzujících neonů, hvězdně vobsazenejch varietních vystoupení, exotickejch čísel se zvířaty a davů vopilejch tatíků na služebních cestách, v ustavičný honbě za zvráceným vzrušením. Nacházim se ve stavu posedlýho očekávání, neustále si vědom naléhavýho pokřiku z míst svýho ztvrdlýho pohlavního orgánu. Impulzem může bejt cokoli – rytmický bublání radiátoru, slovo „koňadra“ v novinovym článku, dokonce i pach starý koženky v toyotě pana Fergusona.

Přestože tak často myslim na sex, jen stěží si umim sám sebe představit při akci. A ještě jedna věc mi není jasná. Jak se pak vůbec člověk může podívat holce do vočí, když prohnal svýho pinďoura její pindou? Myslím jako, jestli to nevylučuje normální konverzaci? Zřejmě ne.

ČTVRTEK, 20. července – Matka právě odešla do práce. Zadává na dopravním inspektorátu testy na řidičák. Je tudíž dopodrobna znalá všech tajemnejch pravidel silničního provozu (jako třeba kdo má dát přednost, když se setkají dvě auta na úzké horské silnici). Snažívala se tatu při jízdě poučovat o veškerejch jeho dopravních přestupcích. To byl taky jeden z důvodů, proč se rozvedli.

Právě teď s ní nemluvim. Když sem se minulý pondělí vrátil z úděsnejch dvou dnů péče vlastního taty, zjistil sem, že mi natřela pokoj na vyblitou růžovou. Že prej se někde dočetla, že takovou barvu často používaj v nemocnicích k uklidnění duševně chorejch. Řek sem jí, že přece nejsem duševně chorej, že sem jen v pubertě. Teď abych se sem styděl kohokoli pozvat. Když je člověk drobnej nesportovní puberťák, kerej hodně čte a rád poslouchá Franka Sinatru, pak rozhodně nemá zájem, aby se rozkřiklo, že si honí péro v pokoji, co vypadá jako budoár jistý prsatý pophvězdy.

PÁTEK, 21. července – Ze čtení mě rozbolela hlava, a tak sem si řek, že zkusim na chvíli psát. Pořád ještě hodně používám klávesu F3 (help). Děsná škoda, že život nemá nějakou takovou klávesu. Stiskl bych ji a nechal si sem poslat dvě abnormálně nadržený šestnáctky.

Toto léto čtu Charlese Dickense. Přečet sem Davida Kopráka, Nadějné výblitky, Malou Rizotku a teď sem až po uši v Příběhu dvou městek. Sidney Carton je frajer. Kdyby žil dneska, určitě by na zadních stránkách časopisů dělal reklamu prvotřídní skotský. Mám Kadlíka děsně rád, ale – mezi náma – můžete ho číst léta a na žádnou prasárnu nenarazíte.

Teď klátím (teda pardón) Dickense a těšim se na příští rok na hodiny anglický literatury u slečny Satronový. To už budu v devátý třídě Akademie svatýho Víta. Rodičům tvrděj, že tato internátní střední škola je tou nejelitnější a nejpřísnější přípravkou na vysokou v širokym vokolí. Každoročně vyberou pouze čtyřicet vědychtivejch onanistů z doslova desítek uchazečů.

Úchvatná slečna Satronová má bezvadnou kostru a nosí upnutý svetry. Taky je prej velice sečtělá. Nemusim zdůrazňovat, že se v mejch masturbačních fantaziích tyčí jako obryně.

S matkou už zase mluvim (blíží se mý narozeniny). Tu novou barvu do mýho pokoje je sice ochotná cvaknout, ale vymalovat si musim sám. (Osobně bych dal přednost elegantní sbírce plakátů z plejboje.) Teď mi zas navrhuje něco doběla, ale já trvám na mužné khaki.

NEDĚLE, 23. července – Tata se měl pro mě stavit v deset, abychom utužovali otcovsko-synovskej vztah. Vo čtvrt na dvanáct mu máma brnkla do jeho mládeneckýho kutlochu a zastihla ho ještě v betli. (Nepochybně s tou jeho současnou štětulí.) Máma spustila jednu ze svejch hlasitejch tirád, kerý má vždy po ruce. Ve dvanáct deset zaskřípěly na příjezdový cestě brzdy a zaječel klakson.

Jízda nazpět do Marinu probíhala podle vočekávání. Za prvé byste měli vědět, že tata má pronajatý BMW 318i (to nejlacinější). Strašně rád by přešel na prestižnější model, ale – jak mi často připomíná – sužujou ho zničující alimenty. Během pětadvaceti kilometrů přejížděl dvaavosumdesátkrát z jednoho jízdního pruhu do druhýho, sedumkrát troubil a voplzle posunkoval na čtyři řidiče (většinou starý zmatený dámy). Na chlapy si teď dává většího majzla vod tý doby, co ho celejch čtyryadvacet kiláků na dálnici nahánělo auto plný Iránců, mávajících z oken olověnejma tyčema.

Mezi těmato úděsnejma momentama sem se snažil konverzovat s Lacey, tatovou poslední štětulí. Je jí devatenáct, je čerstvou absolventkou stantfortskýho institutu kosmetiky a je nadmíru sexy. Vzhledem k tomu, že sem naprosto neschopnej verbální komunikace s holkama, nutím se trénovat s tatovejma štětulema. Avšak Lacey se nezajímala vo nic jinýho, než že se hihňala jako blázen a hecovala mýho otce: „Šlápni na to, drahouši! Jen ať to turbo vřeští!“

Když sme dorazili do Kentfieldu, zjistil sem, že otec nejen že nemá připravenej žádnej program, ale dokonce chce, abych mu posekal ten jeho zasranej trávník. A to ještě zadarmo! „Proč?“, opakoval po mně tata, „Protože bych, kamaráde, kromě toho znehodnocenýho šeku taky rád něco viděl za těch pět set třiavosumdesát dolarů, co ti měsíčně posílám jako alimenty“. A co takhle láskyplnej vztah k svýmu jedinýmu synovi, ty kriple!

Nakonec sem souhlasil, že to udělám za pět doláčů s poukazem na to, že zahradník by zkasíroval nejmíň padesát. „No jo,“ řekl tata, „však taky nejseš žádnej Japonec.“

Zatímco sem nalíval benzín do sekačky, vyšla na dvůr Lacey v miniaturních bikinách, aby nachytala trochu vopravdovýho bronzu. Člověk nemusel bejt zrovna geolog, aby si všim, že její tělo oplývá křivkama dramatičtějšíma, než je pobřeží Albánie. O něco později vyšel tata a vyzval Lacey na „šlofíka“. Jako u všech vostatních tatovejch štětulí, ani této nebylo třeba říkat dvakrát. Jak tak odcházeli ruku v ruce, měl sem pocit, že si mě tata arogantně měří. Ten soutěživej hajzl! Možná proto sem tak nesoutěživej typ. Potlačuju svou agresivitu jako reakci na jeho ustavičný výstřelky. Naštěstí si všechny takovýdle vodhalení zapisuju do sešitu. Až budu jednou chodit k psychoanalytikovi, mohly by mi fakt ušetřit spoustu času.

Právě sem si vzpomněl. Těch pět doláčů sem zase nedostal!

PONDĚLÍ, 24. července – Dnes sem dočet Příběh dvou děvek. Jak ušlechtilá a dojemná oběť. Byl bych i já schopen vykonat pro milovanou ženu podobný skutek jako Sidney Carton? Pochybuju.

Halda čtiva se mi nebezpečně ztenčila, a tak sem se vodebral do knihovny. Když sem tam dorazil, byla plná nemytejch lidí, trpících samomluvou. Proč se houmlesáci tak živě zajímaj o literaturu? Skončím snad takhle i já? Budu číst Turgeněva a bydlet na zadním sedadle fára z roku dvaasedmdesát?

Jeden obzvlášť odpudivej chlápek na mně somroval čtvrťák. Vodpověděl sem mu svým obvyklým: „Slyšel sem, že u McDonďáka berou.“ Nic moc soucitnýho, ale co byste chtěli vod zludrařenýho potomka dvou rádoby intelektuálů?

Atmosféra byla tak deprimující, že sem se vrátil bez knih. Byl bych šel do knihkupectví v Berkeley, ale tata má (jako obvykle) zpoždění s alimentama – i tak dost bídnejma. Mám teď k dispozici třiašedesát centů.

ÚTERÝ, 25. července – V celym domě není co číst kromě časopisu Kalifornský farmář. Chodí nám, protože tata dělá reklamního textaře pro jakousi podivnou agenturu v Marinu, která se zabývá zemědělstvím. Kdyby tata neměl žádný rodinný závazky, seděl by dnes v Paříži a psal nesmrtelný veledílo krásné literatury. Místo toho nabádá hmyzofóbní farmáře, aby ničili půdu (a svý mexický nádeníky) vražednejma herbicidama. Jednou sem se poflakoval u něho v kanclu a zjistil sem, že jeho příruční encyklopedie se samovolně otevírá u hesla na straně 360: „Smrt, -i, ž.“

Vo jeho tragickým osudu sem napsal tuto báseň:

Slibný autor jménem otec,

dostal se na samý konec;

jeho děcka z něho tyjou,

až je padlou veličinou.

Reklama teď jeho múze utla tipec.

Ten limerick, to je ale sympatickej básnickej útvar. Dám krk za to, že je to jediná forma, která určitě přežije.

Když si máma všimla, že se nudím, navrhla mi, abych šel do parku a našel si tam kluky na košandu. Je jako obvykle úplně mimo. Malí bílí puboši přece nehrajou basket na veřejně přístupnejch hřištích Oaklandu.

STŘEDA, 26. července – Ještě tejden do mejch narozenin. Máma se mě konečně zeptala, co bych chtěl. „386kovej mother board,“ odpověděl sem pevně a rozhodně. Většina členů Bitovejch fandů (počítačovej kroužek naší školy) už apgrejdovala. Někteří maj prej už 586!

Zatvářila se nejistě. „Zní to zase jako něco na tvůj počítač. Trávíš s tím krámem příliš mnoho času. Měl bys víc chodit ven. Trochu se tam vydovádět.“

„A co bych tam jako dělal?“ zeptal sem se. „Přeskakoval a klamal tělem budoucí hvězdy první národní ligy?“

Řekla mi, abych si dal majzla na tu svou proříznutou pusu. To sem už někde slyšel.

PÁTEK, 28. července – Volal mi Levák, že už je zpátky z prázdnin v Nice. (Když budu mít štěstí, pojedeme na prázdniny do ňáký kalifornský díry.) Pozval sem ho k nám, ale upozornil sem ho, že jak se prolátne, že mám růžovej pokoj, budu nucenej říct Millii Filbertový (do kerý je už leta zabouchnutej), proč se mu říká Levák, přestože je pravák.

Pokud to náhodou ještě nevíte, jeho postavenej úd se asi v polovině žerdi náhle a dramaticky stáčí doleva. Dělá mu to velký starosti, ale zatím to nebyl schopnej vytáhnout (dá-li se to tak říct) před svýma rodičema.

„Zabilo by je i pouhý zjištění, že mi topoří,“ říká Levák. Trápí se, jestli pozděj tato abnormalita nepovede k zaměřovacím nepřesnostem. „Co když ho šoupnu do špatný díry?“ Jeho znalosti ženské anatomie sou poněkud děravé; představuje si, že tam dole je přehršle otvorů.

Zatím se snaží o vlastní léčbu. Každej večer před spaním si přilepí bimbase leukoplastí k pravý noze. Pak leží v posteli a v duchu svlíká Millii – čímž se mu klacek dostává do protisměrnýho rotačního napětí. Zatím mu to šavli nenarovnalo.

Nejdřív mi povídal o prázdninách (podivná strava, nesrozumitelní domorodci, skvělý holky nahoře bez, narovnaný jak naplavený dřevo na sluncem zalitejch plážích) a teprve pak se dostal k tomu hlavnímu: našel deník svý starší sestry Marty. A to teda byla kláda. Píše tam, že „dala“ Carlovi, italskýmu číšníkovi v jejich hotelu ve Francii. A taky s ním prováděla pár pěknejch zvrhlostí. Teď je schopná „myslet jen na šikovnýho macatýho ptáka“. Pod tuto žhavou zpověď připsal Levák tužkou: „Až si budeš chtít zase užít, zavolej Nicka Twispa,“ a následovalo mý telefonní číslo.

Když zavolá, sem připravenej. Má přípojka sexuálních požitků možná není přímo „macatá“, ale dá se asi shrnout pod širší definici „šikovná“. A sem si navíc jistej, že sem toho přečet mnohem víc než ten chlápek Carlo.

srpen

ÚTERÝ, 1. srpna – Zítra mi bude čtrnáct. Naprostej milník v životě každýho muže. Čas na vážnou rekapitulaci. Základní problém už nejde dýl ignorovat: sem pořád ještě panic. Abych řek pravdu, nikdy sem ještě nelíbal ženu, kerá by se mnou nebyla v nějakým příbuzenským vztahu. Vlastně sem nikdy ani žádnou holku nedržel za ruku. Stejně tak nemám v nejbližší době možnost ani manuálního, ani orálního či genitálního napojení.

Od svejch posledních narozenin sem vyrost celkově vo osum a čtvrt centimentru – sedum cenťáků jde na výšku a jeden a čtvrt na ztopořenej penis. Pokud by to mý DNA bylo jedno, byl bych raději, kdyby tomu bylo navopak. Stále sem ještě nedosáhl patnácti, zatímco Levák to už vyhnal na víc než sedumnáct. No jasně, na jeho mentální růst není tolik energie zapotřebí. Ale i tak, když už mi není dáno, abych byl urostlej a pohlednej, měl bych bejt aspoň vodměněnej jistým falickým prodloužením. Anebo bych aspoň měl bejt ušetřenej ničivejch účinků pubertální akné. (Můj ksicht se začíná podobat vokatý pepřený pizze.) Myslím, že by měli trochu ubrat z těch miliard, co vyhazujou na léčbu lupů a výzkum rakoviny, a věnovat trochu peněz něčemu vopravdu důležitýmu, jako je třeba vymýcení týto metly lidstva zvaný akné.

STŘEDA, 2. srpna – Tak všechno nejlepší k mým narozeninám. Třináct byl mizernej věk, doufejme, že od čtrnácti to začne bejt lepší. Zatím je to fakt z prdele.

Máma mi ráno dala dvacet babek, abych se nechal ostříhat. Vždycky chce, abych šel na profesionální zástřih do podniku, kde maj naplno puštěnou rockovou hudbu. Abych pak odtud vyšel podobnej úspěšnýmu obchodníkovi s nemovitostma v mladšim vydání. Místo toho chodim do lacinějších provozoven za pouhejch devět dolišů a zbytek prachů si nechám. (Mám pocit, že sem ještě moc mladej na to, abych dával spropitný). Tak tam sedim a hledim si svýho, když tu holič povídá: „Jen tak mimochodem, už ti někdo řek, že budeš do třiceti plešatej?“

Jakže? Jo, diagnóza je jasná – počáteční stádium mužskýho plešatění, všechno tomu nasvědčuje. „Ale“, protestuju, „tata má pořád ještě všechny vlasy (no, alespoň většinu).“ „To je úplně jedno,“ odvětí vzdělanej holič. „Plešatost se dědí z matčiny strany.“ Hrůzou sem vytuhl, když sem si vzpomněl na lány holý lebky strýce Ala. Až vyrostu, budu zřejmě zakrslej poďobanej plešatec. Mou jedinou nadějí na vůbec nějakej intimní společenskej styk s ženskejma je bejt bohatej – a to co nejrychleji. To je teda konec s literaturou. Od nynějška sou pro mě jen knihy vo tom, jak rychle zbohatnout.

Byl to takovej šok, že sem se musel vodnýst do prodejny gramofonovejch desek a koupit si tam dvě alba Franka Sinatry (obě z šedesátejch let, dokud ještě mohl zpívat). Prodavači sou tak nafoukaní, že když zrovna nekupujete nejnovější produkci Zavlhlejch gatěk, Blijících libid nebo podobnejch hašišáckejch hevymetalovejch bendů, daj vám to pěkně vyžrat. Tak jim dycky řikám, že je to dárek pro tetu v Clevelandu. Osobně si myslim, že by na světě bylo mnohem líp, kdyby každá stanice hrála aspoň jedenkrát za hodinu Frankovu verzi „My One and Only Love“. Ani náhodou!

Po večeři mi máma podala zářivě zabalenej balíček přesně tý velikosti a tvaru jako je 386ka. Dychtivě sem roztrhl obal, rozevřel krabici a zůstal nevěřícně stát. Původní, zaručeně pravá lapačka zaručeně pravýho baseballovýho mistra světa. Díky, mami. Přesně takovouhle sem si dycky přál. Další krám do skříně. Mám už výstroje pro tři A-týmy.

Máma nepřestává věřit, že jednoho dne proslavím naši rodinu na sportovních kolbištích, oslavován vděčným národem. Myslíte, že sem se jí ještě nesvěřil, že sem dycky ten poslední, když se vybíraj družstva? Svěřil. Neponížil sem svý mužství přiznáním, že nadhazuju jako holka? Ponížil. A poslouchá mě? Neposlouchá! Jen mi dál dávej rukavice, jako je tadle, a možná se jednoho dne proměním v baseballovou hvězdu hvězd. Jen nemůžu pochopit, proč se – pokud chtěla plodit vazouny – pářila s pahejlem, jako je náš tata? Ten potřebuje vodbornou radu i kvůli navlíknutí suspenzoru.

23.50 – Mý narozeniny pomalu končí. Od taty ani telefonát, ani přání. Vymačkávám si na bradě jebáka velikosti okresního velkoměsta.

ČTVRTEK, 3. srpna – Pan Ferguson odvedle mi přinesl tři přání k narozeninám, co došly omylem jemu. Pošťák se v naší čtvrti potácí svou trasou v drogový mlze. Řek bych, že inhaluje i svůj vodpuzovač čoklů.

Přání číslo jedna je od prominentního marinskýho reklamního textaře a vobsahuje šek na patnáct dolarů (nepochybně to v dobách jeho bouřlivýho mládí představovalo úctyhodnou sumu). Přání číslo dvě je od smyslný marinský kadeřnice a obsahuje polaroidovou fotku celý její postavy v těch nejodvážnějších bikinách. Nestává se mi často, že bych byl tak hluboce dojat. Ostýchavě si dopřávám představy, že je možná na mladší. Přání číslo tři je od zcestovalý letušky (mý sestry Joanie) a obsahuje šustivě novou stodolarovku. Dobrej úlovek, ne?

A v tatově přání stojí toto: „Všechno nejlepší k Tvým narozeninám, chlapče. Narozeniny, které s Tebou opravdu oslavím, budou Tvé osmnácté. Ha, ha, ha. To byl jen žert. Tvůj táta.“ Tomu skrblíkovi by patřilo, aby věk, do kerýho se platí na nezaopatřený děcka, zvýšili aspoň na pětatřicet.

Sem pracháč! Zblblej horečkou materialismu se hodiny v duchu potuluju velkejma nákupníma střediskama. „Utrácej, utrácej! Kupuj, kupuj!“ našeptává sladká hudba mýho podvědomí.

PÁTEK, 4. srpna – Finance klesly na sedumavosumdesát dolarů. Za zbytek sem si pořídil bolest hlavy, zkaženej žaludek, uchozený nohy, tričko s nápisem SEM SÁM, RÁD DÁM, tubu silně koncentrovaný masti na uhry a brožovaný vydání knihy od Herberta Rolanda Drshgroshe: Jak jsem na střední škole vydělal milion dolarů a byl přijat na Yaleskou univerzitu.

Proč sou lidi tak podezřívaví, když čtrnáctiletej kluk vytáhne zbrusu novou stodolarovku? To je fakt, mohl bych bejt třeba překupník drog. Ale co je jim do toho? Zajímalo by mě, jestli má mladej milionář Herbert Roland Drshgrosh taky takový problémy?

SOBOTA, 5. srpna – Vrátil sem se z knihovny a načapal mámu, jak se na gauči muchlá se svým ohavným šamstrem Jerrym. V tu ránu vod sebe vodskočili a předstírali hluboký zaujetí tapetama na stěně. Nechápu, proč matka chce, abych věřil, že jejich vztah je čistě platonickej. Ať to vemete z kerýkoli strany, na celibát sem mnohem větším přeborníkem než ona.

Jerry je řidič náklaďáku, což ho naštěstí často drží mimo město. Jeho největším přáním je dostat se do trvalýho invalidního důchodu. (Každej člověk potřebuje nějakej ten sen!) Posílá žádost za žádostí (pokaždý z důvodu jinýho tělesnýho neduhu), ale ti zaprdění byrokrati v Sacramentu i nadále trvají na pořádném rentgenovém důkazu degenerace. (Měl by jim poslat snímek svý řepy.) Jerry říká, že kdyby byl Afroameričan, „už by dostával mastnou státní podporu bez jakejchkoli cavyků.“

Po dvanácti letech s tatou dospěla máma k názoru, že potřebuje míň intelektuálního partnera. Ne že by se tata svým neustálým kulturním vychloubáním kvalifikoval na bůhvíjakýho myslitele. Jeho intelekt má vážně obdivuhodně širokej rozsah: od vyčpělýho k vyčichlýmu, s trochou místa pro všechno banální, nanicovatý a plytký. Ale Jerryho šedou hmotu nelze přístrojem ani zaznamenat. Ručička sedí na kreténismu a nehne se z místa ani o fous.

I fyzicky je Jerry výstavní kousek. Naprosto postrádá zadek. Mám dojem, že sedí na páteři. Vzadu na něm kalhoty visej trapně splaskle, zatímco z druhý strany se mu dme hrozivě zarudlej pivní bauch jak přední kapota studebakeru z roku jednapadesát. Po celou tu dobu, co se máma s Jerrym zná, se pracně snažim přijít na něco pozitivního, co by se o něm dalo říct. Bohužel nic. Je to asi dokonalej boží čurák.

23.30 – Vzbudil mě ženskej jekot. Byla to máma. Taky bych asi ječel, kdyby mě souložil Jerry. Je to k nevíře, ale ten hňup má zřejmě v týto voblasti jistý nadání. Máma s tatou často řvala, ale pokud si pamatuju, nikdy to nebylo rozkoší. Ječí všechny ženský, když sou v extázi? Proč nejsou k mání telefonní čísla, kam by se zdarma mohli puberťáci vobracet s takovými dotazy?

NEDĚLE, 6. srpna – Další jak vystřižený letní ráno na East Bay: mlha, šedo a děsně zima. Tento praštěnej den sem zahájil povinnou snídaní s Jerrym. Po deseti minutách jeho chlemtání sem byl vochotnej dojít pro sekáček na maso. Když mu máma nalívala kafe, povídá: „Není to od Jerryho hezký, že se tu zastavil tak brzy po ránu?“

Ta ženská mě má za úplnýho idiota.

Po snídani máma zapla topení, posadili sme se a pustili se do čtení nedělních novin. Jerry čte sport a všechny inzeráty na vojetý auta. Je toho názoru, že by člověk nikdy neměl mít fáro dýl než dva měsíce. Říká, že takhle „můžeš mít pořád radost z novýho auťáku“.

Ať už má Jerry sebevětší radost ze svý současný káry, má na zadním vokně neustále nalepenej velkej nápis NA PRODEJ – aby případně nezmeškal náhodnýho zájemce. O jeho nynější auto – votlučenou ševroletku model Nova z roku šestasedumdesát, natřenou maskáčskejma barvama (Jerry) – zatím moc valnej zájem nebyl.

Začal sem číst Jak jsem na střední škole vydělal milion dolarů a byl přijat na Yaleskou univerzitu. Na to, jak je tento milionářskej yalovec Herbert Roland Drshgrosh úspěšnej, je jako spisovatel pěkně nudnej. Mám problém prokousat se úvodem.

Zastavil se tu Levák a šli sme si zaonanovat k mý penthousový sbírce. Už si označkoval (jestli to tak můžu říct) všechny svý voblíbený rozhoďnožky, ale obvykle si vybírá tu, která se nejvíc podobá Millii Filbertový v dospělým vydání. Když sme to po sobě utřeli, sdělil mi, že jeho ségra našla ty kecy, co jí dopsal do deníku, a je s ním teď na válečný stezce. Vzhledem k pobuřujícímu obsahu nemůže jít na Leváka žalovat rodičům. Ale slíbila, že mu ze života udělá „pěkný peklo na zemi“. Voba sme se shodli na tom, že není zrovna moudrý dráždit sexuálně frustrovanou ženskou. Byl sem zklamanej její reakcí, neboť sem napůl doufal, že se ozve.

Tata mě měl vzít na opožděnou narozeninovou večeři, ale neukázal se. A tak sme si s mámou a Jerrym koupili u stánku pizzu. Jerry vyzunk šest piv. Dokonce i jeho milující přítelkyně vypadala zhnuseně.

PONDĚLÍ, 7. srpna – Natřel sem si pokoj. Vyblitá růžová je ta tam. Byla to ale pěkná fuška. Sem tak rád, že sem intelektuál a nemám před sebou perspektivu celoživotní votročiny tohodle druhu. Mnohem raději budu celej den sedět u počítačovýho terminálu a nechám si voblbovat mozek elektronovým paprskem.

Ta khaki při natírání vycházela příliš dohněda, a tak sem tam prdnul trochu zelený, kerou sem našel v garáži. Ukázalo se, že smícháme-li barvu latexovou s barvou olejovou, mají pak na stěně tendenci oddělovat se jedna od druhý. Po chvíli mučivýho váhání sem se rozhod, že se mi tento skvrnitý efekt zamlouvá.

Když se máma vrátila z práce, vykřikla a řekla, že to vypadá jako ve vězeňský cele zadrženejch příslušníků IRA v Ulsteru. To, co ti nešťastníci dělaj se svejma zdma, pravda nenajdete na stránkách Domova. Řek sem jí, ať se nevzrušuje, že toto podivný provedení teď děsně frčí a že by si za dosažení stejnýho výsledku natěrač řek vo pěknej balík.

Zavrčela, že do mýho pokoje už nikdy nevkročí. Nic lepšího sem už měsíce neslyšel!

Právě volal Levák, celej zděšenej. Sestra mu řekla, že viděla Millii v nákupním středisku, jak se vede za ruku s nějakým studentíkem. Řek sem mu, ať se na to vysere, že je to jen součást Martiny strategie v jejich psychologický válce. Levák je jí v tomto bodě vydanej napospas, protože se celý léto s Millií neviděl. Zoufale by jí chtěl zavolat, ale je to sráč. Říká, že ta úzkost z odloučení „je tak hluboká, že se člověk málem těší zase do školy“. Od Leváka to je dost nečekanej postřeh.

Table of Contents

Kniha 1