The Sun and The Moon and The Rolling Stones

Copyright © Tough Jews, Inc., 2016

Translation © Jan Kozák, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-048-1

ISBN mobi 978-80-7565-049-8

Věnuji své ženě Jessice, za její lekce a kytary.

Řekni mně to. Já to nevím. Jaké to je žít ve světě, kde vždycky byli Stouni? Pro tebe přece vždycky existovalo slunce a měsíc a Rolling Stones.

– Keith Richards v rozhovoru, 1994

1

Když si rockové hvězdy vyprávějí vtipy

Když se to stane, stane se to rychle.

Zrovna jsem seděl na schodech před svým bytem ve West Village a na něco čekal – ani nevím na co. V létě město páchne po odpadcích. Ulice jsou vyschlé a prázdné. Vypadá to, jako by všichni odjeli na hory nebo k moři a nespolehlivé flákače nechali strašit v uličkách z červených cihel. A tak jsem se nechával unášet Rolling Stones. Bylo to podobné, jako když jsem v dětství snil o tom, že uteču s cirkusem. Lunapark. Silák z manéže. Ruské kolo točící se proti placatému kansaskému nebi. V roce 1994 mi bylo šestadvacet a Stones měli právě turné po Americe. Dostal jsem za úkol napsat o jejich turné reportáž do časopisu Rolling Stone. Až doteď jsem se nudil, ale pak už najednou ne.

V příštích dvou týdnech jsem projel půlku kontinentu. Postával jsem v koutech putyk, zatímco Stouni se rozehřívali před koncertem, opíjel jsem se v arénách pod širým nebem, podřimoval v hotelových halách a šatnách, opíral se o reproduktor na kraji jeviště, když kapela přidávala. Viděl jsem svou zem očima rockové hvězdy; letiště a města se stávala rozmazanou šmouhou – skutečné bylo pouze další vystoupení. Sedával jsem v letadle Stounů vedle Keitha Richardse, šaškoval s Mickem Jaggerem, který se bavil na úkor mých vlasů, když jsem je měl dlouhé, a pak se bavil ještě víc, když jsem si je nechal zkrátit. Klábosil jsem s Charliem Wattsem o New Orleansu a o občanské válce a pak vysedával v jeho hotelovém pokoji a poslouchal jazz. Pak jsem zase pil whisky s Ronem Woodem a Bobbym Keysem, když se dozvěděli, že v Nashvillu umřel jejich kámoš a kolega, klavírista Nicky Hopkins. Keys se zašklebil a nato do sebe obrátil na čtyři prsty Jacka Danielse. Oči měl plné slz.

V New Yorku jsme sice bydleli jen nějakých padesát bloků od mého bytu, ale zato stovky mil od mého dřívějšího života. To bylo v létě. Teď už vládl podzim a já viděl třpytivý Manhattan, nekonečné ulice. Jeden dlouhý den jsem strávil v Radio City a sledoval Stouny, jak zkoušejí na udělování hudebních cen MTV. Vystoupení mělo zvýšit prodej jejich nového alba Voodoo Lounge, jenže pro muzikanty to byl jen rychlý hit na nikdy nekončící šňůře. Ani jsem nezašel do svého bytu a neviděl se s přáteli. Dokonce v mém městě v tu dobu sídlil i cirkus, ale já už byl jiný, předělaný k obrazu těch největších polykačů mečů, akrobatů a exotů na světě – cirkusu Rolling Stones.

Prostě jsem se místo toho potloukal s kapelou a zdržoval se v zákulisí, zatímco Keith Richards a Ron Wood si vyměňovali akustická sóla na motivy Hanka Williamse. Posedával jsem v prázdném divadle, kde se Mick Jagger kroutil uličkou a neúnavně foukal na harmoniku k písničce Love Is Strong. Na cestě do šaten jsem pak zažil ještě skvělejší událost, než když jsem se jako malý kluk před jedním utkáním veteránů setkal s Joem DiMaggiem a Yankee Clipper zakřičel na novináře: „Vy zkurvysyni, to nevidíte, že jsem nahej?“ Za oponou jsme totiž s Jaggerem vrazili do Bruce Springsteena. Ostražitě nás pozoroval. Byl to pohled, jaký jsem vídal na střední škole ve tvářích soupeřových obránců. Následovala výměna několika slov, pár poznámek. Mick mě představil jako svého „dobrého kámoše“. Jakmile jsme odešli, Jagger pokrčil rameny jako hráč na hřišti a zašeptal něco jako: „Víš, Bruce má hodně dlouhej koncert.“

Tu noc, co skončilo vystoupení, společnost Virgin Records pořádala na Padesáté sedmé, v hotelu Four Seasons, párty pro Stouny. O půlnoci byl hotel ještě prázdný, a ve dvě ráno praskal ve švech, plný rockových hvězd, jejichž plakáty kdysi plnily stěny mého pokojíku. Všude hudba, kůže, oční stíny, vysoké podpatky, gin. Mickův mluvčí Mickovi řekl, že se s ním chce vyfotit Steven Tyler – „jen vy dva“.

„Co myslíš ty?“ zeptal se Jagger.

„Vykašli se na to,“ řekl mluvčí. „Tyler chce, aby si lidi mysleli, že Aerosmith jsou na stejný úrovni jako Stones, zatímco ve skutečnosti, no, chci říct, klidně do toho běž, Micku!“

Mluvčí taky hovořil o článku v New York Post, v němž se psalo o přístupu kapely k voskové depilaci. Napsala ho novinářka, která o Stounech léta referovala. „Ráda se vyjadřuje k dění uvnitř kapely,“ řekl mluvčí. „A teď vidím, že jí nejsou lhostejný ani ty viditelný stránky.“

Mickův choreograf mě přitlačil ke zdi a doporučil mně, ať „jdu nahoru a dám si jointa“.

Vyklouzl jsem a vletěl přímo do kruhu rock’n’rollových mistrů: stáli tam Steve Winwood z Traffic a jejich bubeník Jim Capaldi, a taky Ron Wood a Keith Richards. Ačkoli každý z nich se vyznačoval osobitou identitou, vypadali, jako by sdíleli jednu tvář. Zmačkaní, zbití, staří jako kůže, potlučení až do jakési krásy. Jeden starý chlápek, který se kdysi zblízka podíval na Jaggera, mu tehdy řekl: „Ty máš víc vrásek než já!“ „To jsou vrásky od smíchu,“ opáčil Mick. A chlap se rozřehtal: „Nikdy jsem neslyšel nic tak komickýho!“ Přesto se ten člověk mýlil – bylo tu něco ještě komičtějšího; to, že tahle generace rockových hvězd rozehrála partii s osudem, který je původně zamýšlel využít pro tiché zoufalství v továrnách a pojišťovnách, ale pak je místo toho vyslal na vrchol jako středověké prince v dlouhých kabátech se sponami – což byl život, jakým po staletí mohla žít jedině zhýralá šlechta.

Každý muž v tom kruhu sršel elektrickou energií a na každém byla patrná léta slávy – moc pili, moc ponocovali, mozky se jim smažily a prsty kroutily, ale bože, jak uměli hrát. Byly to ty poslední z velkých rockových hvězd, což je druh, se kterým to dopadá stejně jako s levhartem sněžným. Ti, kteří to přežili, jsou vzácní a neobyčejní, přežitky prastarého systému, éry, v níž byla hudba důležitější než cokoliv jiného – tehdy jste věřili, že další album všechno vyjasní. Muži v tom kruhu byli lidským vyjádřením tohoto přesvědčení, hrdinové, kteří rozjeli revoluci a pak ji následovali až do konce. Stáli tam, smáli se a pili, vyprávěli si sprosté vtipy. „Chlapi, už jste slyšeli ten o tom klavíristovi, kterej hrál písničky pro svýho producenta?“ zeptal se Capaldi. „Zahrál dvě krásný písničky a řek: ‚Ta první se jmenuje Mám dlouhý péro a ta druhá Mám obrovskej penis.‘ Pak šel do koupelny. Když se vrátil, tak producent říká: ‚Víš, že máš rozepnutej punt a visí ti ven brko?‘

‚Ty to znáš?‘ ptá se klavírista. ‚To jsem napsal já!‘“

Richards se zaklonil a zařval: „Ty to znáš? To jsem napsal já!“

Chlapi se řehtali a mě to nějak zasáhlo. Vždycky jsem věděl, že jsou lidi, kteří zažívají víc zábavy než já. Vždycky jsem věřil, že se člověk může dostat na lepší večírek. A tady je! Našel jsem jej! Nepotřebuju si pročítat zprávy, nakukovat někomu přes rameno, dumat, kam půjdu teď. Ocitl jsem se uprostřed té nejlepší párty na světě. Poprvé v životě jsem byl přesně tam, kde jsem chtěl být.

„A co ty?“ řekl Capaldi. „Znáš nějakej vtip?“

Odpověděl jsem, že ne, že jsem v mnoha ohledech příliš vážný.

Steve Winwood se na mě podíval, skutečně podíval, což bylo poprvé. Legenda britského rocku, autor Back in the High Life Again a Higher Love a ještě předtím motor skupin Spencer Davis Group, Blind Faith a Traffic tu stál ve svých šestačtyřiceti, vlasy rozcuchané, s obličejem špičatým jako jehla. Když jsem mu řekl, že pracuju pro Rolling Stone, v jeho pichlavých očích se objevila výčitka. „Víš, seš hajzl,“ pronesl najednou. „Hnusnej hajzl. Čekal jsem celý roky, až ti to řeknu, a teď mám příležitost. Jsi hnusnej hajzl!“

„Hele, Stevie, ty toho kluka znáš?“ zeptal se Ron Wood překvapeně.

„Hergot, jo, ten mizera rozdrtil každý sólový album, který jsem kdy vydal. Ty myslíš, že po Traffic už nic není?“ pokračoval Winwood. „Čekal jsi snad, že když se kapela rozpadla, tak já se položím a chcípnu? Kdepak, nechcípnu. Kvůli tobě umírat nebudu.“

Rozhostilo se trapné ticho – a pak se všichni rozesmáli. Byl to ještě větší řehot než u toho vtipu „Ty to znáš? To jsem napsal já!“ Keith mě vzal za paži a řekl: „Blbneš, Stevie. Ty mluvíš o tom podělaným roce 1974. To bylo tomuhle špuntovi šest let! Co asi tak mohl vědět o Traffic?“

„Přece víš, že Rolling Stone je časopis, ne osoba,“ dodal Wood.

A tehdy jsem zažil svoje druhé prozření. Čas mě bude od těchhle chlápků, od téhle generace, vždycky oddělovat. Prošvihl jsem zkrátka všechno: 1964, 1969, 1972 – roky, na kterých záleželo. Narodil jsem se moc pozdě. Všechno se už stalo. Celý život jsem strávil snahou dostat se k téhle partě. A když se mi to povedlo, všichni už jsou staří. Máme zpoždění. To je potíž malých bratříčků a sestřiček, synů a dcer starých rodičů, třetích dětí, které se objevily až ve chvíli, kdy už viděly jen cigaretu plovoucí v posledním koktejlu noci. To definuje mou generaci, Generaci X. Jsme přiskřípnutí. Před námi jsou silné ročníky, které hltaly každý zdroj a každý druh zábavy. A po nás zase ti milénioví, děti silných ročníků, které předělaly svět v cosi virtuálního a studeného. Silné ročníky vrhaly dlouhý stín na jejich dětství, a tím v určitém ohledu pohltily i naše dětství. Nasály toho tolik a žily tak přesmíru, že na nás nic nezbylo a můžeme tento příběh akorát tak vyprávět.

Čas mě tedy od Stones oddělil, ale něco mi i dal. Perspektivu. Přijít až na konci znamená být schopný pochopit celý příběh. Rock’n’roll byl něco víc než jen milion garážových kapel; víc než rádio Top Forty; víc než referenti pro umělce a repertoár a víc než nahrávací společnosti. Stones byli nejvýznamnější kapelou této éry a v jistém ohledu i jedinou kapelou, na níž záleželo, poněvadž v nich jste měli alfu i omegu všeho. Byla to skupina, která mohla symbolizovat všechny ostatní. Pokud vyprávíte jejich příběh, vyprávíte tím celý příběh. Abyste se však do toho mohli pustit, musíte mít rozhled. Abyste pochopili začátek, musíte znát konec. Večerní světlo. Venuši na východě. Příběh silných ročníků, vyprávěný Generací X. Stouni jsou vlak řítící se údolím. Vidím každý vagón, ten první i poslední, lokomotivu i služební vůz, jak se zmenšují a mizí.

Cestoval jsem s kapelou na nejrůznější turné, nejdřív jako autor pro Rolling Stone, pak jako spolupracující scenárista Micka Jaggera. Pracovali jsme s Martinem Scorsesem na scénáři o fiktivním vydavateli gramodesek, jehož vzestup a pád by zachytil podstatu celé éry. Bral jsem historky z první ruky a mohl jsem konfrontovat své myšlenky s největším frontmanem všech dob, třebaže Jagger sám má sklony svou roli snižovat. Nesnáší obracení zpěváků v bohy; nejspíš má vždycky před očima osud Johna Lennona. Je ale jasné, že Stones byli po určitou dobu avantgardou, což je jeden z důvodů, proč Jagger mlčí. Jestliže žijete troufale, nevychloubejte se. Za nějaký čas mi došlo, že to, co začalo jako příběh pro časopis, se stává něčím víc – epickým dílem a posedlostí, ságou, v níž hrstka muzikantů vyjadřovala touhu celé společnosti.

Začal jsem pátrat po svědcích, kteří by dokázali zaplnit trhliny, vysvětlit hádanky, dodat barvy. Vystopoval jsem kolegy a přátele kapely; konkurenty, průkopníky, předchůdce, producenty a techniky, drogové kámoše a asistenty, lidi z nahrávacích studií, přítelkyně na jednu noc i ty dlouhodobější. Přečetl jsem vzpomínky, biografie. Byly to desítky, možná i stovky knížek. Pro lidi, kteří se se Stouny nějak stýkali – a nesejde na tom, jak krátce – je ta zkušenost možná tou nejintenzivnější v jejich životě. Sledoval jsem dokumenty, znovu a znovu poslouchal nahrávky. Díval jsem se na fotky. Stouni patřili mezi nejfotografovanější lidi dvacátého století. Jezdil jsem na místa, která v jejich příběhu hrála stěžejní roli. Viděl jsem domy, kde Mick a Keith v anglickém Dartfordu vyrostli, hospodu, kde poprvé vystupovali, byt, kde jednu studenou zimu živořili uprostřed špíny, klub v Richmondu, kde se stali senzací. Taky luxusní byty a pozemky, které si koupili, když to dokázali, potom Olympic Studios v Barnesu, Chess Records v Chicagu, závodní okruh Altamont, národní park Joshua Tree, sídlo ve Francii, kde nahráli své nejvýznačnější album, kliniku ve Švýcarsku, kde se Keith Richards zbavoval závislosti na heroinu. V hlavě mi ale stále zbylo několik otázek. Proč byla tahle hudba důležitá? Proč omílaná dobrodružství Stounů lidi pořád tak fascinují? Může rock zachránit vaši duši? Je to náboženství? A pokud ano, proč se dal cestou zarathustrismu? Máme uctívat samotný život, anebo jen poselství? Je to snad elegantní způsob, jak zestárnout?

Tu noc na párty v roce 1994 mě zasáhlo, jak jsou Stones dekadentní. Byli to staříci, a nemám na mysli ani tak biologický věk jako spíše ducha. Stali se totiž předvídatelnými. Tvořivost ustoupila opakování. Dělali to, co dělali, protože to tak dělali vždycky. Na začátku imitovali blues černých muzikantů. Na konci už imitovali sami sebe. A přesto, i na těch nejvíce okoukaných vystoupeních, před tím nejotupělejším davem, můžete stále ještě tu a tam na chvíli zachytit záblesk toho, čím bývali. Revoluce s deseti rukama, čtyřmi akordy a rytmem.

2

Kravský zvonec a plakát

Když mi bylo deset let, můj bratr vystoupal k nebi. Stalo se to tak, že se přestěhoval z prvního patra našeho domu do podkroví, kde byl chlupatý koberec a cedrové stěny a které platilo za pohraniční území. Žádné večerky. Žádné zákony. I když jsem nahoru nesměl, občas jsem stával na spodním schodu a naslouchal hudbě, jež se linula dolů z reproduktorů a basových i vysokofrekvenčních beden, zesilovačů a gramofonového talíře. Jednou jsem se pověsil na tátu, který stoupal nahoru sdělit bratrovi, že jako rodič není tak úplně bez autority, a tak jsem si mohl prohlédnout stereo.

Kde ten pacholek vzal kazeťák Nakamichi?

Předtím jsem takové vybavení viděl v obchodě se stereo zařízeními v nákupním středisku, a to se sotva může počítat. Byla tam vnější místnost plná levných značek a věciček s Mickey Mousem; teprve za sklem se nacházela vnitřní svatyně se složitým vybavením, oblíbeným u lidí, kteří mu rozuměli a znali ho. A uvnitř téhle místnosti byla ještě jedna, uzavřený obdélník, známý jako poslechová místnost. Tam si mohl zákazník, namačkaný mezi stěnami reproduktorů, svou věc před nákupem ještě naposledy poslechnout. Jedno odpoledne, těsně předtím než proběhla koupě, jsem do té místnosti vlezl a z reproduktorů, které měly už za chvíli patřit bráchovi, zaburácela píseň, jež se podle prodavače skvěle hodila „jako ukázka toho, jak zařízení funguje“. Byla to písnička Life’s Been Good od Joea Walshe, zesílená na maximum. Feťácké kytarové sólo mi rejdilo tělem jako nemoc.

Jinak jsem se ovšem z bráchova sterea mohl těšit jenom na dálku. Obvykle jsem zaznamenával pouze dunění basů nebo vřískot nějakého rockového boha, jehož balada rozechvívala bratrovo vybavení. Jednoho dne se však mého nitra dotkl podivný rytmus; bylo to něco, o čem jsem ani netušil, že existuje. Ležel jsem zrovna v posteli, když jsem uslyšel kravský zvonec a brnkání na kytaru. Vstal jsem, vyšel z pokoje a stanul na úpatí schodů. Vystoupal jsem nahoru, otevřel jsem dveře, vkradl se dovnitř a potichu nasával scénu: konferenční stolek plný prázdných lahví od piva, na gramofonu deska, zářící stereo. Bratr seděl v křesle se zakloněnou hlavou a zavřenýma očima. Za ním visel přibitý plakát. Nějak jsem věděl, že lidi na plakátě jsou zodpovědní za tu píseň, Honky Tonk Women. Chvíli to vypadalo, jako kdyby ji doopravdy hráli, jako kdyby hudba vycházela z kapely na obrázku. Ta kapela vypadala přesně tak, jak by skupina měla vypadat. Stouni v Paříži asi tak kolem roku 1976. Jagger vpředu – vede svoje komando na noční tah. Na koncertě těká jako kolibřík, je nemožné ho sledovat. Zato na plakátu vypadal jako exemplář přibitý k desce. Byl groteskní, ale hezký, měl přerostlé rysy adolescenta – muž, který nikdy nedorostl do svého obličeje. Richards stál vedle něj v pruhovaných kalhotách a průsvitné košili rozepnuté až po čtvrtý knoflík. Díval se dolů a hrál, dlouhé černé řasy sklopené. Basák Bill Wyman stál vedle bubeníka Charlieho Wattse, který se uličnicky zubil. Všichni ti muzikanti byli nacpaní na malém prostoru jako řemeny a klikové hřídele nějakého kompaktního motoru. Tohle byla skutečná kapela. A to mě dostalo. Ne vyprodané arény nebo nahrávky plné hitů, ale pět chlápků, kteří spolu hrají, jako rodina nebo parta. Nedokázal jsem si představit lepší osud. Škola na háku, rodiče na háku, dospělost na háku. Prostě parta kámošů, co začali jako děti a pokračují napořád. Nade mnou se tyčil můj bratr a nakazoval mi, ať vypadnu, jenže už bylo pozdě. Šíp se do mě pevně zasekl.

Před tímhle zážitkem hrála muzika v mém životě jenom vedlejší roli. Bral jsem ji jako kulisu. Když ji předváděli klaunové, díval jsem se. Ale jinak jsem si jí nevšímal. Obvykle jsem jen slýchal, jak tátovi v sedanu de Ville burácí Frank Sinatra. Nice’n’Easy, Come Fly with Me. Do svých osmi let jsem věřil, že My Way je národní hymna, protože Sinatra říká na své desce The Main Event tohle: „Dámy a pánové, nyní zazpívám národní hymnu, ale nemusíte vstávat.“ První píseň, kterou jsem miloval, byla Rhinestone Cowboy. Slyšel jsem ji zpívat Glena Campbella na rádiu WLS, a hned jsem začal šetřit, abych si ten singl mohl koupit. Byla to vzdorovitá sebelítost, laciný zvuk druhořadé parády. Když mi ubližovali, zavřel jsem se do svého pokoje a naordinoval si „rhinestonovou“ terapii. „Tolik jsem se nachodil po ulicích, zpíval stále dokola tu starou píseň, znám každou puklinu těch špinavých chodníků Broadwaye…“

Jako každý, i já jsem brzy našel cestu k Beatles. Bylo to v roce 1977 nebo 1978, léta poté, co se skupina rozpadla. Mohli jste je tedy poslouchat s důvěrou a nemuseli jste se už obávat, že Beatles udělají špatnou desku. Všechno už bylo dané, hotové a dokončené. Pamatuji si, že se tátovi nelíbila písnička Here Comes the Sun (Slunce přichází). „Kdyby slunce skutečně přišlo,“ říkal, „všichni bychom ve vteřině shořeli.“ Na Beatles však bylo něco otravně bezpečného. Reprezentovali babiččiny skleničky a znamení míru. Tehdy už jsem podnikal své první výpravy do místního obchodu s deskami. Byl to rodinný obchod vedený Wallym Kingem, hašteřivým starým pánem, který si svůj podnik otevřel v době, kdy se ještě hrávalo z notových listů. Wally celé roky nabízel reklamní věci. Za každý nákup nad sedm dolarů vám přidal židovskou harfu, ten drnčivý nástroj, který se drží mezi zuby a rukou se na něj drnká. V sedmdesátých letech se tak část mého rodného města Illinois podobala divokým Apalačským horám – děti vysedávaly na zadku a duchem nepřítomné drnkaly.

Můj první sólový výlet do obchodu byl křest ohněm. Měsíce jsem prosil bráchu, aby mě zasvětil do svého hudebního tajemství. Toužil jsem vysedávat s velkými kluky, poslouchat, kázat, teoretizovat. Jednou mi tedy bratr uložil jakýsi test. Dal mi do ruky desetidolarovou bankovku a řekl mi: „Běž k Wallymu Kingovi a kup nový album skupiny Kansas, to, kde je písnička Dust in the Wind. V podkroví si ho pak poslechneme.“

Dvacet minut jsem prohledával police v obchodě, načež jsem šel za starým pánem pro pomoc. Vytáhl zpod pultu jakousi tlustou knihu, otevřel ji a prohlížel údaje. Pak našel položku o desce kapely Kansas i s fotkou přebalu. Byl to vodopád, přes který přeplouvala loď. „Tu desku už nemáme,“ prohlásil Wally, „ale něco ti ukážu.“ Vzal z regálů jinou desku a podržel ji vedle vyfocené obálky od Kansasu. „Tohle album má na sobě taky vodopád,“ upozorňoval Wally. „Podívej se sám. Je skoro stejnej. Tvůj bratr jen těžko rozpozná rozdíl.“

„Kdo ho složil?“

„Nějakej chlápek jménem Slim Whitman,“ řekl Wally. „Sjezdil celej svět, zpívá s vlastní kytarou a hraje krásný country písničky. Což je, když to tak vezmeš, pro zpěváka úžasnej život. Jedinečnej život. A popravdě, na všech těch cestách nepochybně navštívil Kansas, aspoň tucetkrát. Takže vidíš, že příběh tý druhý skupiny, těch kluků, co nazpívali Dust in the Wind, je v určitým ohledu začleněnej do příběhu velkého Slima Whitmana. Jak jsem řekl, brácha sotva pozná rozdíl.“

Když jsem desku pak bratrovi dal, prohlédl si ji a povzdechl. Kdyby brácha byl táta, řekl by mi, že jsem hňup. Ale on mi desku jen podal zpátky a řekl: „Dlužíš mi pět babek.“ Byla to moje první lekce, pokud jde o rozlišování mezi dobrou a špatnou muzikou; mezi dokonalým songem, který je jako nebe deset minut před západem slunce, a mezi písní, která studí jako deštivé úterní ráno.

Potom jsem se pustil do průzkumu. Četl jsem literaturu a s pořádnou rozvážností si razil cestu do tohoto nového konzumního světa. První pravé album, které jsem si koupil, bylo od Jimiho Hendrixe – Smash Hits. Položil jsem ho na štos svých dětských desek, jako když na hromádku jednodolarových bankovek dáte jednu stodolarovou. Chvíli jsem balancoval mezi dvěma světy – mezi dětstvím a dospíváním. To se ale docela změnilo, jakmile jsem uslyšel Honky Tonk Women. Kravské zvonce, jimiž píseň začíná, zněly jako volání muezzina a táhly mě do nového života. Stal jsem se rock’n’rollovým monoteistou. Celé roky pro mě existovala pouze jediná kapela, Rolling Stones. Jejich hudba připomínala nebezpečný svět drog, alkoholu a hříchů všeho druhu – a já se těšil, že si je vyzkouším.

Má sbírka začala albem England’s Newest Hits Makers, což byla první deska , kterou Stones vydali ve Spojených státech. Přebal je jasný. Pět tváří: Mick, Keith, Charlie, Bill a krásný blonďák Brian Jones. Když uvidíte toho špinavého blonďáka mezi ostatními brunety, pomodlete se za něj, protože je odsouzený ke zkáze. To byly začátky Stounů; většina písní byla převzatá. Not Fade Away, I Just Want to Make Love to You, I’m a King Bee. Songy se však lišily hlasem, energií. Styl elektrické kytary Briana Jonese, dynamický rytmus Keitha Richardse. Ty nejlepší písně bzučí jako motor, jako stroj za černé noci. Honest I Do, Little by Little, Carol. Při nich jsem cítil, že rostu, vážně. A taky mě vyháněly pro další desky. Stala se z toho už rutina: našetřit pět babek, jít k Wallymu Kingovi a koupit si album od Stounů.

Když jsem Wallyho inventář vyčerpal, rozšířil jsem oblast průzkumu. Prošmejdil jsem všechny obchody na North Shore v Chicagu, až jsem nakonec našel cestu i do města. Ve chvíli, kdy jsem šel do druhého ročníku nižší střední, hemžila se moje vnitřní mapa obchody s deskami. Record City ve Skokie. Vintage Vinyl v Evanstonu. O svátcích jsem vždycky řekl rodičům, že jdu ke svému kámošovi Markovi domů, načež jsem skočil na autobus do města. Zadním oknem jsem pak sledoval, jak předměstské trávníky ustupují betonu. V Evanstonu jsem přestoupil na trasu L, která se klikatila podél asfaltových střech a nájemních domů pod nebem tak modrým, až oči bolely. Vystoupil jsem před Loyolskou univerzitou, ušel blok, vystoupal po schodišti, prošel dveřmi, neoznačenými jako u nelegálních lokálů, a pak už do Round Records. Horečně jsem prošel oficiální katalog a potom jsem dal prostor té části svého já, která se zaníceně věnovala lovení pirátských kopií, nezákonných nahrávek z koncertů Stounů. Některé byly propracované a měly i umělecký přebal a na něm napsané texty, ale většina byla amatérská – prostě páska, kterou natočil chlápek v patnácté řadě. Bylo slyšet, jak mezi jednotlivými kousky mluví lidi. Takové nahrávky obyčejně neměly žádnou cenu. Ale tu a tam jste narazili na písničku, kterou kapela skoro nikdy nehrála – na nějakou zvláštnost či poklad, a pak vás zalil pocit vítězství jako úspěšného lovce. Čím méně pravděpodobné bylo nalezení něčeho takového, tím větší jsem potom zažíval uspokojení. Tohle hledání samozřejmě s příchodem Napsteru, Youtube, Googlu a Sonos zastaralo. Teď je všechno hned tady a teď. Ubozí milénioví! Nikdy nezažijí ten pocit slávy, když jste zakopli o nahrávku Stones, jak hráli v roce 1964 na Eel Pie Islandu, nemluvě o ztraceném umění mixovaných nahrávek, o všech těch blažených hodinách strávených sestavováním dokonalých sekvencí písniček.

Jakmile se do Stounů opravdu zažerete, pouhé poslouchání přestane stačit. Chcete, aby se ta muzika stala vaší součástí, chcete žít ten život. Podle temperamentu se pak stanete Mickem, Charliem, Keithem nebo Billem. Pohybujete se po chodbách školy jako Jagger nebo přecházíte předpubertální trápení s nonšalancí Richardse. U mě to na vyšší střední vyústilo v účast na talentových soutěžích. V letech 1981, 1982 jsme se oblékali jako Stones a hráli v přednáškovém sále; technicky jsme na tom byli asi tak, abychom zmákli jednu píseň za rok. Mezi lidi jsem chodil oblečený jako Keith, v ocvočkované košili mé sestry. V uličce jsem si zapálil cigaretu, potáhl a švihl ji do davu šesťáků.

Taky jsem ten rok jel na koncert Stounů v Rosemont Horizon, což byla aréna u letiště O’Hare. Byl to můj první opravdový koncert a skvělý způsob, jak začít! Tehdy zrovna propagovali Tattoo You. Pamatuju si, jak jsme čekali, až přijdou; ten pokřik, který se rozlehl pokaždé, když po setmělém jevišti přešel nějaký bedňák; kouř, který nad námi visel jako mrak. Pro mě to bylo něco jako atmosféra před bitvou u Slavkova. Nikdy na to nezapomenu. Pak Bill Wyman zahrál baskytarový riff, kterým začíná Under My Thumb. Následně se s říznou peckou přidal Keith. Mick přitančil ve fotbalových trenýrkách a ve svetru. Let’s Spend the Night Together. Shattered. Start Me Up. Zahráli to všechno. V jedné chvíli Mick vyjel nad dav na vysokozdvižné plošině, načež se po něm natáhly ruce jako chapadla sasanek. Nic není jako Jagger v pohybu, když se plíží a pohupuje se v bocích na té nebezpečné hranici mezi mužstvím a ženstvím. Pokud jste dospívající kluk, chytí vás to tak, že jste vzrušení, zmatení, a trochu se taky stydíte. Tancoval jsem zcela uchvácený skutečností, že Mick, Keith, Charlie, Bill a Woody jsou přímo tam přede mnou, se vším všudy, a že sdílejí ten samý prostor, nádherný a skutečný. Přejít od desek a fantazie do arény a reality – to byl jeden z nejlepších okamžiků života. Prostě se z osamoceného dítěte v dětském pokojíku změníte v kluka v davu ztraceného ve společné energii skvělé skupiny. Známé písničky, hrané živě, byly krásně sprosté, kapela to třeba zvorala, ale usmívala se a jela dál, sem tam vynechala akordy a do toho tropila voloviny; nečekané odbočky si Stouni neodpustili ani v těch nejlépe nacvičených pasážích. Byli jako stará známá hračka vyndaná z ochranného obalu. Něco jako zjevení – dokonalé není dokonalé; rock’n’roll je prostě chaos. Nejvíc se mi líbilo, když Jagger stál u mikrofonu a Stouni ho obstoupili jako na plakátu v bráchově pokoji. To nebyla skupina – ale gang, sebranka psů ze smetiště.

Stejně jako většina velkých skupin i Rolling Stones začínají a končí přátelstvím.

Table of Contents

1. Když si rockové hvězdy vyprávějí vtipy

2. Kravský zvonec a plakát