ZÁVAZKY ZE SCHOVACÍCH A ZAOPATŘOVACÍCH

SMLUV

(UKÁZKA)

Vzor citace: SVOBODA, K. Závazky ze schovacích a zaopatřovacích smluv. Praha: Wolters Kluwer ČR, a. s., 2016, 184 s.

Právní stav publikace je k 1. 5. 2016.

© JUDr. Karel Svoboda, Ph.D., 2016

ISBN 978-80-7552-307-5 (brož.)

ISBN 978-80-7552-308-2 (e-pub)

www.wolterskluwer.cz

O AUTOROVI

JUDr. Karel Svoboda, Ph.D. (* 1973)

je absolventem Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze (1996). Od roku 2000 do roku 2012 působil u Okresního soudu Plzeň-město, a to od roku 2008 jako jeho místopředseda. V současné době pracuje jako soudce Krajského soudu v Plzni, od počátku roku 2016 nastoupil na stáž k Nejvyššímu soudu ČR. Je autorem řady odborných článků, komentářů a monografií věnujících se civilnímu právu hmotnému i procesnímu.

SEZNAM POUŽITÝCH ZKRATEK[1]

katastrální zákon

zákon č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon)

notářský řád

zákon České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

obč. zák., občanský zákoník

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obch. zák.

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

z. p. k. t.

zákon č. 256/2004 Sb., o podnikání na kapitálovém trhu

z. ř. s.

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

zák. č. 40/1964 Sb., občanský zákoník z roku 1964

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

zák. o advokacii

zákon č. 85/1996 Sb., o advokacii

[1] Pokud není uvedeno jinak, jsou předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

ÚVOD

Laskavý čtenář drží v ruce monografii, která se věnuje smlouvám o úschově a skladování, o důchodu a o výměnku. V  případě smluv o důchodu a o výměnku se jedná o instituty, kterým se naše literatura i právní praxe dosud věnuje spíše okrajově. Jde-li o v právní praxi daleko frekventovanější schovací smlouvy (smlouvu o úschově a smlouvu o skladování), tak byly novým civilním kodexem převzaty z dřívějšího občanského zákoníku (smlouva o úschově) a obchodního zákoníku (smlouva o skladování). Zákonodárce však nezapracoval na tom, aby uživateli zákona bylo na první pohled zřejmé, co má být úschovou a co má být naopak skladováním. Už z této nejasnosti plyne řada právních problémů, které se tato kniha snaží vyřešit. Doufám, že čtenář v monografii najde alespoň několik myšlenek, které ho zaujmou. „Nemusí pršet, jen když kape.“

Autor

ČÁST PRVNÍ

SCHOVACÍ SMLOUVY

I. HOSPODÁŘSKÝ ÚČEL A PRÁVNÍ PODSTATA SCHOVACÍCH SMLUV

Hospodářským účelem schovacích smluv je opatrování cizí věci, s nímž je spojeno i její uložení (míněno tak, že schovatel nebo skladovatel má věc ve své moci). Zákon upravuje dva typy schovacích smluv, jednak smlouvu o úschově (§ 2402 a násl. obč. zák.), jednak smlouvu o skladování (§ 2415 a násl. obč. zák.). Jde o tzv. smluvní úschovy, které je třeba odlišit od tzv. úředních (soudních) úschov podle § 289 až 302 z. ř. s. nebo podle § 352 o. s. ř.

Účel schovacích smluv je specifický (opatrování věci). K zabezpečení tohoto účelu prvotně neslouží žádný jiný typ smluv (nájem a pacht slouží k hospodářskému využití věci za úplatu, závazky ze smluv příkazního typu zabezpečují spíše obstarání určité záležitosti příkazce ve vztahu k třetím osobám, nikoli však k pasivní péči o zachování svěřené věci, případně jejích přirozených přírůstků bez toho, aby schovatel věc aktivně zhodnocoval). Odlišení schovacích smluv od jiných typů smluv je podstatné mj. pro zjištění, za jakých podmínek vzniká ukladateli (uschovateli) právo na náhradu škody na opatrované a uložené (skladované) věci po dobu, kdy ji má u sebe schovatel (skladovatel).

Ustanovení § 2405 obč. zák. předpokládá, že věc svěřená do opatrování může být se souhlasem uschovatele užívána jak schovatelem, tak třetí osobou, které to schovatel umožní. Ani za takto sjednaných okolností zpravidla nebude odlišení smlouvy o úschově (nebo i smlouvy o skladování) od smlouvy o nájmu nebo pachtu problematické, protože strany určením toho, kdo je subjektem povinným v souvislosti se smlouvou platit (zda schovatel nebo uschovatel), daly nepochybně najevo, zda převažujícím hospodářským účelem je právě opatrování věci, nebo naopak její užívání ze strany toho, komu byla věc svěřena. V případě bezúplatné smlouvy o úschově (nebo i smlouvy o skladování za symbolickou cenu), při níž má schovatel právo věc i užívat, bude pro rozlišení mezi smlouvou o úschově a smlouvou o skladování na straně jedné a smlouvou o výpůjčce (§ 2193 a násl. obč. zák.) na straně druhé podstatné, zda je převažujícím hospodářským účelem opatrování nebo užívání věci (smlouva může tento hospodářský účel definovat tak, že určitý mezní smluvní vztah podřadí pod konkrétní typ v úvahu přicházející smlouvy). V mezních situacích (kdy nelze jednoznačně určit, zda hlavním hospodářským účelem smlouvy o svěření věci je opatrování věci, nebo naopak její užívání osobou, které byla svěřena, je třeba respektovat smluvní režim, který si účastníci (např. tím, jak smlouvu pojmenovali) zvolili. Půjde o projev respektu ke smluvní volnosti stran (§ 1 odst. 2 obč. zák.). Výše uvedené platí i pro odlišení smlouvy o úschově nebo o skladování od smlouvy o zápůjčce (§ 2390 a násl. obč. zák.).

Schovací smlouvy nejsou aktuálně koncipovány jako tzv. reálné kontrakty, protože podle zákona není podmínkou jejich účinnosti předání věci do opatrování, ale „jen“ dohoda o podstatných náležitostech smlouvy (§ 2402, § 2415 odst. 1 obč. zák.). Konsenzuální charakter uschovacích smluv je vyjádřen tím, že jejich prostřednictvím se schovatel (skladovatel) „zavazuje“ převzít věc k opatrování a případně k uložení.

I přes převažující konsenzuální charakter obsahuje smlouva o úschově prvky tzv. reálného kontraktu. V podkapitole věnované případně sjednané úplatě za úschovu vysvětluji, že právo na úplatu vzniká jen tehdy, když je úschova skutečně zrealizována.

Povinnost k převzetí věci do úschovy vzniká po uzavření smlouvy, bez zbytečného odkladu poté, co uschovatel umožní převzetí věci schovatelem a vyzve schovatele k převzetí věci do úschovy, pokud si účastníci ohledně doby převzetí nedohodnou něco jiného (§ 1958 obč. zák.). Ostatní povinnosti ze smlouvy o úschově, zejména povinnost k opatrování věci, se odvíjejí od reálného převzetí předmětu úschovy. Proto vznikají až převzetím věci skladovatelem (smlouva o skladování) nebo schovatelem (smlouva o úschově). O tom, kdy a za jaké období vzniká povinnost k placení úschovného nebo skladného, bude pojednáno zvlášť při výkladu smlouvy o úschově a smlouvy o skladování.

Ustanovení schovacích smluv jsou dispozitivního charakteru, s logickou výjimkou norem, které upravují obecné náležitosti schovacích smluv (§ 2402, § 2415 odst. 1 obč. zák.). Podstatným (a tedy ve své podstatě kogentním) rysem schovacích smluv je, že schovatel (skladovatel) nemá právo uloženou věc využívat ve svůj prospěch, pokud by toto využití věci bylo zcela zjevně hlavním hospodářským smyslem, který vedl k uzavření smlouvy, takže uzavření uschovací smlouvy má vést i ve vztahu k jiným osobám (včetně státu, např. pro účely nižšího zdanění majetkového prospěchu) k zastření smlouvy jiného typu.

T. Pohl uvádí, že předmětem smluv schovacích může být individuálně určená movitá věc hmotné povahy, která se hodí svou povahou k opatrování.[2] V podkapitole věnované tzv. nepravidelným úschovám však vysvětlím, že předmětem úschovy mohou být i věci zastupitelné (např. peníze). Odůvodním také, proč předmětem úschovy mohou být i věci nemovité a také věci, které mají nehmotnou povahu. Jejich „úschova“ a opatrování probíhají přiměřeně s ohledem na jejich povahu.

Naopak se ztotožňuji se závěrem T. Pohla, že při přenechání uzamykatelného prostoru jednou osobou druhé osobě za účelem uskladnění věci (např. boxu pro uskladnění zavazadel na nádraží nebo schránky v bance) nejde o smlouvu o úschově ani o smlouvu o skladování, protože zde chybí projev vůle schovatele (skladovatele) k převzetí konkrétní věci do úschovy nebo ke skladování. Jaké věci budou do schránky uloženy, je totiž zcela ponecháno na vůli klienta.[3] Nicméně ustanovení o schovacích smlouvách se i zde podpůrně a přiměřeně použije s ohledem na existenci § 10 odst. 1 obč. zák., protože nelze odestát, že poskytnutím boxu nebo schránky jejich vlastník dal jasně najevo, že v nich mohou být za stanovenou cenu uloženy věci podle uvážení klienta, a že jde o smlouvu, která z pohledu klienta naplňuje tentýž hospodářský účel jako smlouvy schovací. To např. znamená, že vlastník boxu nebo schránky je povinen zabezpečit nejen funkčnost samotného boxu nebo schránky, ale odpovídá i za zabezpečení prostor, v nichž se box nebo schránka nachází, a za to, že box nebo schránka jsou odolné proti vykradení a že jsou vhodné pro uskladnění věcí, které se do nich obvykle vkládají. Přitom jde o přiměřené využití § 2403 odst. 1 obč. zák. Také si myslím, že i v těchto případech se může uplatnit § 2405 obč. zák., podle něhož ten, u něhož je uschovaná věc umístěna, má v případě nezbytné potřeby (např. při hrozbě požáru nebo povodně) věci uskladněné v boxu nebo ve schránce přemístit jinam nebo zajistit jejich uložení u třetí osoby (zde by již vznikla druhotná úschova v pravém slova smyslu), a to i bez předchozího souhlasu toho, kdo věc v boxu nebo ve schránce uložil. Nestane-li se tak, odpovídá vlastník boxu nebo schránky i za náhodnou škodu na věci (např. právě požárem), neprokáže-li, že by ke škodě došlo i jinak.

Dlužno dodat, že na smlouvy, které se svojí podstatou blíží schovacím smlouvám, se přiměřeně aplikují normy upravující smlouvu o úschově, nikoli smlouvu o skladování, protože právě smlouva o úschově je koncipována jako základní schovací smlouva (§ 2408 obč. zák.).

O podstatě tzv. druhotných a nepravidelných úschov je pojednáno ve zvláštních podkapitolách s názvem „Druhotná úschova“ (část druhá, kapitola VIII) a „Zvláštní úschovy“ (část druhá, kapitola VII).

II. FORMA A PODSTATNÉ NÁLEŽITOSTI SCHOVACÍCH SMLUV

Zákon neuvádí, že by jakákoli ze schovacích smluv musela mít písemnou formu, takže mohou být uzavřeny i ústně. Na tom nic nemění § 2416 obč. zák., podle něhož je-li na základě smlouvy o skladování věc předána ukladatelem skladovateli, skladovatel ukladateli převzetí věci písemně potvrdí.

Písemné potvrzení musí vydat i schovatel při převzetí věci od uschovatele, jde-li o smlouvu o úschově, ale jen k žádosti uschovatele.

Podstatnými náležitostmi smlouvy o úschově i smlouvy o skladování je:

 identifikace uschovatele a schovatele (ukladatele a skladovatele), dále

 označení věci, která má být předána k opatrování, a

 závazek osoby, která má věc převzít, k opatrování věci.

Jde-li o smlouvu o úschově, ta může být sjednána nejen jako bezúplatná, ale i za úplatu (§ 2406 odst. 2 obč. zák.). Pokud smlouva o úschově otázku úplatnosti neřeší, půjde o bezúplatnou smlouvu.

Podstatnou náležitostí schovacích smluv je též domluva na tom, že věc má být předána do opatrování nikoli za účelem užívání ze strany schovatele (skladovatele), což může vyplývat i z kontextu smlouvy. Pokud je jejím zjevně převažujícím hospodářským účelem užívání věci ze strany toho, u koho má věc být, jde o jinou smlouvu než o smlouvu schovací (např. o zápůjčku podle § 2390 a násl. obč. zák.), případně o kombinaci schovací smlouvy s jiným typem smlouvy.

Jestliže byla schovací smlouva o opatrování věci uzavřena za úplatu, je též třeba, aby účastníci dali jasně najevo, zda režim smlouvy podřizují smlouvě o úschově (§ 2402 a násl. obč. zák.) nebo smlouvě o skladování (§ 2415 násl. obč. zák.). Jinak se má za to, že osoba, která se zavazuje k opatrování věci a která má opatrování věcí jako předmět podnikatelské činnosti, uzavírá smlouvu o skladování. Ustanovení § 2415 odst. 2 obč. zák. je třeba vyložit tak, že účastníci si mohou vybrat a ujednat si, že uzavírají úplatnou smlouvu o úschově, a nikoli o skladování i tehdy, když věc má být svěřena do opatrování osobě, jež má opatrování věci v předmětu podnikání. Je totiž třeba respektovat, že podle nynější systematiky civilního práva a jediného kodexu je, nestanoví-li zákon výslovně jinak, věcí účastníků smluvních vztahů, aby si určili, do kterého ze smluvních vztahů směřujících k témuž hospodářskému výsledku, vstoupí.

Formulaci využitou v § 2415 odst. 2 obč. zák., podle něhož je-li opatrování věci předmětem podnikání skladovatele, má se za to, že strany uzavřely smlouvu o skladování, nelze vyhodnotit tak, že jde o ustavení právní fikce, od níž by se účastníci nemohli odchýlit (takže by např. nebylo možné, aby skladovatel–podnikatel uzavřel nikoli smlouvu o skladování, ale třeba i bezúplatnou smlouvu o úschově). Naopak jde o ustanovení, které řeší případ, kdy by při mlčení účastníků nebylo jasné, jaký z ve své podstatě zaměnitelných typů smluv (smlouvy o úschově nebo smlouvy o skladování) chtějí účastníci uzavřít. A. Bányaiová v této souvislosti píše o tom, že § 2415 odst. 2 obč. zák. při mlčení účastníků ustavuje vyvratitelnou domněnku, že při smlouvě o opatrování věci se skladovatelem––podnikatelem byla uzavřena smlouva o skladování.[4]

Ustanovení § 2405 odst. 2 obč. zák. je třeba vykládat rovněž tak, že nemá sloužit k dobru osoby, která reálně podniká v oboru opatrování věci, i když nedisponuje příslušným oprávněním k takové činnosti nebo nemá tuto činnost zapsánu jako předmět podnikání. To např. znamená, že v případě uzavření smlouvy o opatrování věci subjektem, který reálně podniká v oboru opatrování věcí, aniž by měl příslušné živnostenské nebo jiné oprávnění, nebo který nemá předmět podnikání spočívající v opatrování (skladování) věci zapsán v příslušném rejstříku třeba i z jiného důvodu, neuplatní se předpoklad podle § 2405 odst. 2 obč. zák., podle něhož při mlčení účastníků při uzavírání smlouvy o opatrování věci byla uzavřena výhradně úplatná smlouva o skladování věci, nikoli i bezúplatná smlouva o úschově. Nedohodli-li se tedy účastníci na úplatnosti smlouvy ani na tom, že uzavírají smlouvu o skladování, bude se mít za to, že jde o bezúplatnou smlouvu o úschově. Na druhou stranu reálný podnikatel v oboru opatrování věcí (který se tak prezentuje vůči osobě, která si u něho věc ukládá) bude mít oproti povinnostem, které vznikají ze smlouvy o úschově, i povinnosti „navíc“, které vznikají při uzavření smlouvy o skladování [např. povinnost písemně potvrdit převzetí věci do opatrování (§ 2416 obč. zák.) nebo povinnost pojistit opatrovanou věc, odpovídá-li to zvyklostem (§ 2421 obč. zák.)]. Právě uvedené plyne ze zásady, že nikdo se s úspěchem nemůže dovolat vlastní nepoctivosti (§ 6 odst. 2 obč. zák.), a zákon je proto třeba intepretovat spíše v jeho neprospěch než v jeho prospěch.

Také si myslím, že je věcí osoby, která přijímá věc do opatrování v rámci své podnikatelské činnosti, aby účastníka, který věc svěřuje do opatrování, informovala o tom, že opatrování, případně skladování věcí je předmětem její podnikatelské činnosti. Jinak nesplní svoji všeobecnou povinnost informovat před uzavřením smlouvy druhou stranu o skutkové okolnosti, která je podstatná pro uzavření smlouvy (§ 1728 odst. 2 obč. zák.). Rovněž nenaplnění informační povinnosti v tomto směru povede k následkům popsaným v předchozím odstavci, protože i nenaplnění předsmluvní informační povinnosti je protiprávní skutečností, na kterou pomýšlí § 6 odst. 2 obč. zák. Bude se tak mít za to, že byla uzavřena bezúplatná smlouva o úschově, nikoli výhradně úplatná smlouva o skladování.

Naopak u osoby, která není podnikatelem s předmětem podnikání v opatrování věci a která se za úplatu zavazuje věc opatrovat, se má při mlčení účastníků při uzavření smlouvy za to, že je s ní uzavírána smlouva o úschově (§ 2415 odst. 2 obč. zák. a contrario).

Jestliže má k opatrování věci dojít bezplatně, vždy bez ohledu na postavení opatrovatele věci půjde o smlouvu o úschově. Jen tento typ schovací smlouvy totiž může být sjednán bezúplatně.

Stanovení úplaty není podstatnou náležitostí úplatné smlouvy o úschově (ta může být i bezúplatná) ani smlouvy o skladování (ta je výhradně úplatná). Jestliže není cena za uložení a opatrování věci ve smlouvě ukotvena a ani není stanoven způsob jejího určení, uplatní se § 1792 odst. 1 obč. zák., takže vznikne povinnost k zaplacení úplaty za opatrování věci ve výši obvyklé v době a v místě uzavření smlouvy.

Pozor na to, že tam, kde na základě předpokladu uvedeného v § 2415 odst. 2 obč. zák. uzavřeme, že jde o smlouvu o úschově, a ve smlouvě bude absentovat dohoda o tom, zda jde o úplatný nebo bezúplatný vztah, bude se mít za to, že jde o bezúplatnou smlouvu o úschově. Tam, kde není jasný závazek k placení a zároveň zákon daný smluvní vztah nepokládá za obligatorně úplatný, musí se mít za to, že povinnost k placení nelze shledat, neboť nevyplývá ani ze smlouvy, ani ze zákona (§ 545 obč. zák.). Výjimkou bude případ, kdy účastníci smlouvy o úschově, v níž se mlčí o tom, zda je či není úplatná, z předchozího vzájemného styku nebo na základě oběma stranám známého předmětu činnosti schovatele vědí, a proto jsou i srozuměni s tím, že uzavíraná smlouva o úschově má být úplatná (blíže výklad k § 2406 odst. 2 obč. zák.).

III. MOVITÁ NEBO I NEMOVITÁ VĚC?

Zákon výslovně neřeší, zda může být předmětem schovacích smluv i nemovitá věc.

Pokud vyjdeme z toho, co je účelem těchto smluv (tedy přechodné zaopatření cizí věci), dojdeme k závěru, že „schování“ věci nemovité v režimu § 2402 a násl. obč. zák. ani podle § 2415 a násl. obč. zák. není vyloučeno. Podle mého není namístě se nechat zmást legislativním nadpisem těchto smluv („Úschova“ a „Skladování“), který nasvědčuje tomu, že má jít výhradně o věc movitou, ale je nutné soustředit se jen na text těchto norem. Ustanovení § 2402 obč. zák. sděluje, že uschovávaná věc má být „převzata“ (nikoli „uschována“ nebo „uložena“). „Převzít“ lze nejen věc movitou, ale i nemovitou, tím, že její vlastník aktivním jednáním (např. předáním, zasláním, zpřístupněním) umožní schovateli (skladovateli) mít věc v detenci. Ustanovení § 2415 odst. 1 obč. zák. je komplikovanější, protože zde se předpokládá kromě převzetí a opatrování věci i její „uložení“ (uskladnění). U nemovité věci nic takového není s ohledem na její podstatu možné. Přikláním se tak k závěru, že věc nemovitou sice lze převzít do opatrování na základě smlouvy o úschově podle § 2402 a násl. obč. zák. (třeba i za úplatu), nikoli ale na základě smlouvy o skladování podle § 2415 a násl. obč. zák.[5]

Ve prospěch názoru, že předmětem smlouvy o skladování nemůže být nemovitá věc, lze argumentovat i existencí § 2417 obč. zák. (jenž předpokládá, že potvrzení o převzetí věci lze nahradit skladištním listem, jenž obsahuje mimo jiné uvedení množství, váhy nebo objemu skladovaných věcí), dále existencí § 2418 obč. zák. (který předpokládá, že skladována nebude věc nemovitá, ale „zboží“, tedy věci movité), rovněž existencí § 2420 obč. zák. (podle něhož skladovatel má věc uložit odděleně od ostatních věcí s označením, že se jedná o věci ukladatele), jakož i faktem, že o úplatě za opatrování skladované věci zákon hovoří jako o „skladném“ (§ 2415 odst. 1 obč. zák.). Ze všech těchto norem je zřetelné, že zákon v řadě ustanovení upravujících smlouvu o skladování předpokládá, že půjde o opatrování movitých věcí.

Předmětem úschovy nebo skladování mohou být jak zastupitelné, tak nezastupitelné věci.

Smlouvu o úschově lze využít i při smluvním opatrování zvířete. Je třeba vyjít z § 494 věty druhé obč. zák., podle něhož živé zvíře není věcí a ustanovení o věcech se na živé zvíře použijí obdobně jen v rozsahu, ve kterém to neodporuje jeho povaze. Smlouva o úschově a její režim (§ 2402 a násl. obč. zák.) neodporují povaze zvířete. Dokonce si myslím, že není vyloučeno ohledně opatrování zvířete uzavřít i smlouvu o skladování, protože ani § 2415 a násl. obč. zák. neodporují povaze zvířete. Již výše jsem rozebral, že mezi smlouvou o úschově a smlouvou o skladování není, jde-li o jejich hospodářský účel, prakticky žádný rozdíl a že pravidelně záleží na vůli účastníků, kterou z těchto schovacích smluv mezi sebou uzavřou. S ohledem na napsané si také myslím, že ani při svěření zvířete do opatrování nic nebrání využití § 2415 odst. 2 obč. zák., podle něhož je-li opatrování předmětu úschovy (zde zvířete) předmětem podnikání skladovatele, má se za to, že strany uzavřely smlouvu o skladování. Jestliže si tedy účastníci schovací smlouvy nevymezili, zda uzavírají smlouvu o skladování nebo smlouvu o úschově zvířete a není to patrné ani z okolností uzavírání smlouvy, a ani se nedohodli na tom, zda jde o úplatný nebo bezúplatný vztah, bude se mít na základě § 2415 odst. 2 obč. zák. za výše uvedených okolností za to, že jde o úplatnou smlouvu o skladování zvířete.

IV. VĚC NEBO I SOUBOR DAT?

Jak § 2402 obč. zák., tak § 2415 odst. 1 obč. zák. předpokládají, že předmětem opatrování může být „věc“. Nabízí se otázka, zda předmětem schovacích smluv může být kromě hmotných věcí (viz předchozí podkapitolu) i soubor dat. Domnívám se, že podle současné právní úpravy ano.

Ustanovení § 119 odst. 1 zák. č. 40/1964 Sb. normovalo, že věci jsou movité nebo nemovité. Soukromoprávní úprava do 31. 12. 2013 tedy nepředpokládala, že by věcí mohlo být i něco nehmotného, i když takový „nehmotný statek“ jistě mohl mít nějakou hodnotu a jako takový mohl být (stejně jako věc) předmětem občanskoprávních vztahů (§ 118 odst. 1 zák. č. 40/1964 Sb.).

Nynější § 489 obč. zák. však definuje „věc v právním smyslu“, kterou je vše, co je rozdílné od osoby a slouží k potřebě lidí. Takže termín „věc“ je aktuálně definován velmi široce. Na tom nic nemění, že nový civilní kodex dále věci dělí podle dalších kritérií (zejména na věci hmotné a nehmotné, na ovladatelné přírodní síly podle § 496 a § 497 obč. zák., nebo na věci movité a nemovité podle § 498 obč. zák.). Proto si myslím, že předmětem schovacích smluv může být jakákoli „věc“ ve smyslu § 489 obč. zák., pokud může být „opatrována“ (u smlouvy o úschově dle § 2402 obč. zák.) nebo „uložena a opatrována“ (u smlouvy skladovací podle § 2415 odst. 1 obč. zák.).

K „opatrování“ a k „uložení“ však reálně nemusí být svěřeny jen věci jako hmotné předměty nebo jako součást zemského povrchu, ale i nehmotná data. I taková data pravidelně jsou „věcí“, která v době svého vzniku (která je pro posouzení „věcné podstaty“ souboru dat rozhodující) sloužila k potřebě lidí (pravidelně svého stvořitele). Např. soubor dat (třeba počítačový program) je nehmotnou věcí ve smyslu § 489 a § 496 odst. 1 obč. zák., kterou je možné „opatrovat“ i „skladovat“. Jiný výklad by byl nejen v rozporu s nynějším zněním zákona, ale i v rozporu s rozvíjejícími se právními vztahy v oblasti komunikačních technologií, které si vyžadují, aby bylo možné „opatrovat“ a „skladovat“ nejen hmotné, ale i nehmotné věci.

Názor, podle něhož předmětem schovacích smluv může být i soubor dat, lze opřít i o skutečnost, že § 2409 a násl. obč. zák. upravující základní principy úschovy cenného papíru výslovně předpokládá, že předmětem tzv. hromadné úschovy může být i zaknihovaný (tedy v listinné podobně neexistující) cenný papír.

Předmětem schovacích smluv, podle mého názoru, může být i ovladatelná přírodní síla (§ 497 obč. zák.), pokud je „ovladatelná“ do té míry, že ji lze opatrovat (tedy přechovávat), případně skladovat. Takovým kritériím vyhovuje např. elektřina. K „opatrování“ nebo i k „uložení“ je možné předat i hmotné věci nebo data, která tvoří předmět obchodního tajemství (§ 504 obč. zák.), nebo soubor jmění, který je součástí obchodního závodu (§ 502 obč. zák.). Nezapomínejme však na to, že hospodářským účelem schovacích smluv je jen uložení a opatrování věci, nikoli její využití. Sjednají-li si účastníci smlouvy možnost využití „věci“, zpravidla nepůjde o schovací smlouvu, ale např. o smlouvu o licenci (§ 2358 a násl. obč. zák.) nebo o pachtu závodu (§ 2349 a násl. obč. zák.) apod.

Objevuje se názor, že tzv. nehmotné věci (a ani zvířata) nemohou být předmětem smlouvy o skladování, ale jen smlouvy o úschově, neboť smlouva o úschově předpokládá specifický způsob uložení věci, a to jejím „uskladněním“.[6] Tento názor nepokládám za správný. Výše jsem vysvětlil, že termín „uskladnění“ neznamená, že by věc měla být uložena kvalitativně jinak nebo jinde než u smlouvy o úschově. Povinnost k uložení (uskladnění) věci se u obou typů schovacích smluv splní tím, že věc je uložena v prostorech, které jsou k jejímu uložení (uskladnění) vhodné. Redukce využitelnosti smlouvy o skladování na hmotné movité věci by mimo jiné znamenala i to, že osoba, která chce věc uložit k opatrování a skladování profesionálnímu skladovateli v režimu smlouvy o skladování např. proto, že režim této smlouvy klade na osobu, které byla věc svěřena a která je profesionálem, vyšší nároky (srov. zejména s § 2426 odst. 2, 3 obč. zák.), nebude moci ujednat smlouvu o skladování, aniž by k tomu byl přijatelný důvod. Výklad, že smlouvu o skladování nelze využít při umístění a opatrování zvířat nebo nehmotných věcí, by tedy byl i v rozporu se zájmy ukladatelů – běžných spotřebitelů. A samozřejmě i v rozporu se zásadou smluvní volnosti, která je dnes výslovně deklarována v § 1 odst. 2 obč. zák. Zákon je třeba vykládat tak, aby nebyl na překážku rozvoji hospodářských vztahů mezi subjekty soukromého práva. Bylo by iracionální neumožnit uzavření smlouvy o skladování při uskladnění nehmotných věcí za situace, kdy úschova nehmotných dat a obchody s nehmotnými informačními technologiemi jsou dnes naprosto běžné. Argument, že převzetím smlouvy o skladování do nového civilního kodexu podle důvodové zprávy byla pouhá recepce dosavadní úpravy, a proto není důvod si myslet, že by předmětem smlouvy o skladování mohly být i nehmotné věci, které lze skladovat nikoli reálně, ale jen v přeneseném slova smyslu, nemůže obstát. Zákon je třeba vykládat v aktuálních ekonomických poměrech, smyslem nového civilního kodexu je podle téže důvodové zprávy naopak umožnit rozvoj aktuálních právních vztahů.

Naopak si myslím, že předmětem smlouvy o skladování zřejmě nemohou být platné peníze. Podle § 2415 odst. 1 obč. zák. sice může být předmětem skladování jakákoli věc, ale z § 2417 obč. .zák. (o skladištním listu) a z § 2428 obč. zák. (o právu svépomocného prodeje skladované věci) spíše plyne, že předmětem smlouvy o skladování může být jen věc, která má hodnotu sama o sobě a není platidlem.

Předmětem skladování nemohou být ani cenné papíry, protože režim jejich opatrování je stanoven v § 2409 až 2414 obč. zák., které jsou součástí smlouvy o úschově, a případně v zákoně o podnikání na kapitálovém trhu.

V. BLÍŽE K ODLIŠENÍ SMLOUVY O ÚSCHOVĚ OD SMLOUVY O SKLADOVÁNÍ

Z toho, co jsem napsal v předchozí podkapitole, vyplývá, že určení, zda má jít o smlouvu o úschově nebo o smlouvu o skladování věci, je především záležitostí projevené vůle stran smlouvy o opatrování věci, a že v případě chybějící nebo nejasné vůle účastníků se využije § 2415 odst. 2 obč. zák. Nyní se pokusím blíž vysvětlit, proč si to myslím.

Srovnáme-li znění § 2402 obč. zák.[7] a § 2415 odst. 1 obč. zák.,[8] můžeme uzavřít, že smlouva o úschově se od smlouvy o skladování liší především tím, že není obligatorně úplatná (neposkytuje se „skladné“). Rozdíl mezi smlouvou o úschově a smlouvou o skladování je podle gramatické dikce těchto norem  i v tom, že § 2402 obč. zák. hovoří jen o povinnosti schovatele k převzetí a k opatrování věci, zatímco § 2415 odst. 1 obč. zák. normuje, že skladovatel se zavazuje nejen k převzetí a opatrování věci, ale i k jejímu skladování.

Háček je v tom, že jak schovatel (smlouva o úschově), tak skladovatel (smlouva o skladování) nepochybně musí věc po dobu, kdy ji má v dispozici, někde umístit. „Skladováním“ ve smyslu § 2415 odst. 1 obč. zák. by se mohlo rozumět něco jiného než jen umístění věci na místě zvoleném skladovatelem. Tímto „něčím jiným“ by mohlo být, že věc se bude nacházet ve specializovaném skladu (kterým není jakýkoli prostor, který k tomu skladovatel vyčlení, ale jen prostor vhodný a uzpůsobený povaze uskladněných věcí). Pojem „skladování“ by také mohl být pokusem zákonodárce o vystižení rozdílu mezi hospodářským účelem smlouvy o úschově na straně jedné a smlouvy o skladování věci na straně druhé s tím, že jestliže primárním hospodářským účelem smlouvy je „jen“ v podstatě pasivní skladování věci, jde o smlouvu o skladování ve smyslu § 2415 a násl. obč. zák. Je-li účelem smlouvy především všeobecné opatrování věci, a nikoli jen její uskladnění, jde o smlouvu o úschově podle § 2402 a násl. obč. zák.

Ani s jedním z výše zmíněných výkladů však nekoresponduje § 2415 odst. 2 obč. zák., podle něhož „je-li opatrování věci předmětem podnikání skladovatele, má se za to, že strany uzavřely smlouvu o skladování“. Takže je zřejmé, že účel, pro který se věc předává jinému, ani způsob umístění (skladování) této věci není pro odlišení mezi smlouvou o úschově a smlouvu o skladování určující. Jediným kritériem pro rozlišení, zda jde o smlouvu o úschově nebo o smlouvu o skladování, proto může být jen vůle stran směřující ke stanovení, zda chtějí uzavřít smlouvu o úschově nebo smlouvu o skladování. Tato vůle je do jisté míry omezena tak, že smlouvu o skladování nelze uzavřít jinak než za úplatu. Takže pokud účastníci projeví jasnou vůli k uzavření bezúplatné smlouvy o opatrování věci, vždy půjde o smlouvu o úschově, i kdyby byl opatrovatel věci podnikatelem v oboru skladování. V ostatních případech se při rozlišení smlouvy o úschově a smlouvy o skladování uplatní § 2415 odst. 2 obč. zák. způsobem, který jsem popsal v předchozí podkapitole věnované podstatným náležitostem schovacích smluv.

De lege ferenda by bylo vhodné, aby § 2402 obč. zák. a § 2415 odst. 1, 2 obč. zák. měly totéž znění, s výjimkou sdělení, že smlouva o skladování podle § 2415 obč. zák. je úplatná. Jinak je možné zastávat i jiný než výše prezentovaný výklad s odůvodněním, že gramaticky odlišná dikce těchto ustanovení nasvědčuje tomu, že rozdíl mezi oběma typy schovacích smluv spočívá i ve způsobu umístění a opatrování (skladování) věci. Za takového výkladu by však „zůstaly bez výslovné úpravy ty závazky ze schovacích smluv, které jsou úplatné, a zároveň věci nejsou uloženy ke „skladování“ ve smyslu § 2415 odst. 1 obč. zák. Legislativní nedopracovanost ve vymezení rozdílů mezi smlouvou o skladování a smlouvou o úschově by bylo možné odstranit i zavedením jediného typu schovací smlouvy. V. Pihera k problému uvádí, že existence dvou typů schovacích smluv je dána tím, že zákonodárce do nového civilního kodexu bez bližšího rozboru převzal jak smlouvu o úschově podle dřívějších § 747 až 753 zák. č. 40/1964 Sb., tak smlouvu o skladování upravenou dříve v § 516 až 535 obch. zák.[9] Což správně pokládá za nesystematické.

VI. HIERARCHIE NOREM UPRAVUJÍCÍCH ÚSCHOVU NEBO SKLADOVÁNÍ VĚCI

Ustanovení o úschově se použijí přiměřeně i na případy, kdy má někdo podle smlouvy nebo podle jiných ustanovení zákona opatrovat věc pro jiného (§ 2408 obč. zák.). Ustanovení § 2408 obč. zák. jasně vyjadřuje, že základním a obecným typem schovacích smluv je právě smlouva o úschově, nikoli smlouva o skladování. Z toho plyne, že pokud určitou právní otázku v rámci práv a povinností vzniklých ze smlouvy o skladování neupravují normy upravující smlouvu o skladování, je třeba si „odskočit“ do norem upravujících smlouvu o úschově. Dalším výsledkem, že základním typem schovacích smluv je smlouva o úschově, a nikoli smlouva o skladování, je, že na smlouvy, jejichž podstatou je rovněž opatrování věci, ale které přesto nelze pokládat za schovací smlouvy, se prvotně využijí nikoli ustanovení smlouvy o skladování, ale smlouvy o úschově.

Proto např. ve chvíli, kdy k „uskladnění“ věci dojde mechanickými prostředky (např. uložením zavazadel v uzamykatelném boxu na nádraží oproti vhození mincí, nebo i úplatným uložením datového souboru v úložišti dat), se přiměřeně využijí nikoli ustanovení smlouvy o skladování (a to ani tehdy, když „skladovatel“ má v předmětu podnikání skladování věcí nebo péči o soubory dat), ale smlouvy o úschově.

V této souvislosti však upozorňuji, že také některé normy upravující smlouvu o skladování mají principiální význam, který se pravidelně uplatní i v jiných typech úplatných schovacích smluv, zřejmě i při úplatné smlouvě o úschově. Např. jde o ustanovení o možnosti vypovědět skladování (§ 2424, § 2427 obč. zák.), o povinnosti skladovat věc odděleně od ostatních věcí skladovatele a o právu ukladatele kontrolovat stav uskladněné věci (§ 2420 obč. zák.) atd. Tato ustanovení, i když jsou součástí právní úpravy smlouvy o skladování, a nikoli smlouvy o úschově, je třeba při řešení vztahů ze smluv, které se svým charakterem blíží uschovacím smlouvám, rovněž aplikovat, a to s odkazem na § 10 odst. 1 obč. zák.

S ohledem na shodný hospodářský účel smlouvy o úschově i smlouvy o skladování je možné uvažovat i o přiměřené aplikaci některých ustanovení upravujících smlouvu o skladování (např. § 2427 obč. zák. o možnosti vypovědět úschovu za určitých podmínek bez výpovědní doby) i na vztahy vznikající ze smlouvy o úschově. Je však třeba vždy zvážit, že zákonodárce konstruuje tyto smlouvy jako navzájem formálně nezávislé s tím, že dává účastníkům na výběr, které z těchto smluv využijí. Takže je třeba respektovat, že každý z těchto smluvních typů má podle zákona jiný právní režim (i pro případ, že smlouva o úschově byla sjednána jako úplatná a uzavřena mezi podnikateli). Podpůrné využití norem upravujících smlouvu o skladování je případné jen tehdy, nelze-li danou právní otázku řešit ani systematickým výkladem někdy velmi kusých ustanovení upravujících smlouvu o úschově (srov. s  § 10 odst. 1 obč. zák.).

Jestliže právní otázka není řešitelná přiměřenou aplikací ustanovení smlouvy o úschově podle § 2408 obč. zák. ani případnou přiměřenou aplikací principiálních ustanovení o smlouvě o skladování, je namístě přiměřeně (§ 10 odst. 1 obč. zák.) aplikovat normy upravující smlouvy příkazního typu (§ 2430 a násl. obč. zák.). Je tomu tak proto, že hospodářský účel schovacích smluv a smluv příkazního typu je obdobný.

Ustanovení § 2408 obč. zák. a na jeho základě ostatní normy upravující smlouvu o úschově se využijí jen v případě, kdy právní předpis, který upravuje specifickou úschovu (např. advokátní, notářskou), nestanoví výslovně něco jiného nebo pokud něco jiného nevyplývá z jeho kontextu.

Table of Contents

O AUTOROVI

SEZNAM POUŽITÝCH ZKRATEK

ÚVOD

ČÁST PRVNÍ

I. Hospodářský účel a právní podstata schovacích smluv

II. Forma a podstatné náležitosti schovacích smluv

III. Movitá nebo i nemovitá věc?

IV. Věc nebo i soubor dat?

V. Blíže k odlišení smlouvy o úschově od smlouvy o skladování

VI. Hierarchie norem upravujících úschovu nebo skladování věci

VII. Detence nebo opatrování věci z jiných důvodů než ze schovacích smluv

VIII. Vztah účastníků smlouvy o úschově (o skladování) k předmětu úschovy

IX. Obecně k právům a povinnostem ze schovacích smluv

X. K pojmu „opatrování věci“

1. Společný výklad

2. Zvláštnosti opatrování při uzavření smlouvy o skladování

3. Zvláštnosti opatrování při uzavření smlouvy o úschově

ČÁST DRUHÁ

II. K povinnosti vrátit věc

IV. Odpovědnost schovatele za škodu na převzaté věci

IX. druhotná úschova

XI. ExkurS k úschově cenných papírů

6. Hromadná úschova cenných papírů

ČÁST TŘETÍ

III. Skladné

IV. Doba skladování

3. Skladištní list

VI. Zánik závazku ze skladovací smlouvy

2. Zánik skladování z vůle skladovatele

2.1 Zánik výpovědí skladovatele bez výpovědní doby

VII. Zvláštnosti opatrování a skladování věci během skladování

VIII. Odpovědnost skladovatele za škodu na věci

ČÁST ČTVRTÁ

ČÁST PÁTÁ

I. Zápis výměnku do katastru

III. Změna poměrů