Vzor citace: POLIŠENSKÁ, P., HRABALOVÁ, M., PEREJDOVÁ, A. Musíš znát… Obchodní právo. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2016, 136 s.

Rozhodnutí zde uvedená se vztahují k právním předpisům v relevantním znění.

© JUDr. Petra Polišenská, Mgr. Marie Hrabalová, Mgr. Alžbeta Perejdová, 2016

ISBN 978-80-7552-347-1 (brož.)

ISBN 978-80-7552-348-8 (e-pub)

Úvod

Do tohoto svazku učební pomůcky je zařazen výběr důležitých soudních rozhodnutí v oblasti obchodního práva, vydaných v období od roku 2009 do roku 2015. Jedná se primárně o judikaturu Nejvyššího soudu, ale jsou zde obsaženy i judikáty Ústavního soudu, případně vrchních a krajských soudů. Rozhodnutí se vztahují k právním předpisům v relevantním znění.

Jednotlivá rozhodnutí jsou nejdříve roztříděna podle názvů, které jsou abecedně seřazeny. Každé heslo je opatřeno právní větou, autorsky okomentovanou pro bližší vysvětlení a pochopení dané problematiky. Tomu napomáhá i související judikatura, která řešenou problematiku rozvíjí, doplňuje a případně ukazuje na vývoj právního názoru. Následně je doplněno dotčené ustanovení příslušné normy. Komentáře a související judikatura jsou připojeny dle uvážení autorek – tedy ne každé heslo je okomentováno, stejně jako ne každý judikát je opatřen komentářem. Svazek je opatřen rovněž tzv. ústavním vhledem, tj. důležitými rozhodnutími Ústavního soudu v oblasti obchodního práva vydanými za sledované období.

Velmi ráda bych touto cestou poděkovala svým spoluautorkám Mgr. Marii Hrabalové a Mgr. Alžbetě Perejdové za jejich účast na zpracování tohoto svazku aktuální judikatury. Doufám, že se tato publikace stane užitečnou pomůckou nejen studentyům právnických fakult, ale že bude využívána také širokou odbornou i laickou veřejností, a to díky srozumitelné metodě, kterou komentuje aktuální judikaturu v oblasti obchodního práva.

JUDr. Petra Polišenská

Seznam zkratek

insolvenční zákon

zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

Listina

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

o. z.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obch. zák.

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

z. o. k.

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

zákon o advokacii

zákon č.85/1996 Sb., o advokacii

obč. zák. / zák. č. 40/1964 Sb.

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

zákon o veř. rejstřících

zákon č. 304/2013 Sb., o veřejných rejstřících právnických a fyzických osob

Z ROZHODOVACÍ PRAXE OBECNÝCH SOUDŮ

Zákon č. 304/2013 Sb., o veřejných rejstřících právnických a fyzických osob

Zástavní právo k podílu v obchodní korporaci

(1)

Zástavní právo k podílu v korporaci, který není představován cenným papírem či zaknihovaným cenným papírem, vzniká zápisem do veřejného rejstříku, v němž je korporace zapsána; jiný způsob vzniku zástavního práva nelze sjednat.

Zástavní věřitel je aktivně věcně legitimován k podání návrhu na zápis zástavního práva k podílu v korporaci do obchodního rejstříku (§ 11 odst. 1 zákona č. 304/2013 Sb., § 1322 o. z.).

Má-li být do obchodního rejstříku zapsáno zástavní právo k družstevnímu podílu, musí být současně do obchodního rejstříku zapsán člen družstva, jehož podíl se zastavuje, a zastavovaný družstevní podíl.

(usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 28. 7. 2015, sp. zn. 14 Cmo 354/2014, uveřejněné pod číslem 43/2016 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:VSPH:2015:14.CMO.354.2014.1)

Dotčená ustanovení: § 11 odst. 1; § 48

Komentář autorů

Zástavní právo k podílu vzniká podle § 1322 odst. 1 o. z. zápisem do veřejného rejstříku, ve kterém je korporace zapsána.

V souladu s § 48 odst. 1 písm. f) zák. o veř. rejstřících se do obchodního rejstříku o obchodní korporaci zapíše také zástavní právo k podílu v korporaci, ledaže je představován cenným papírem nebo nesplacenou akcií; nesplacenou akcií se rozumí i případ, kdy byl splacen emisní kurs, ale akcie nebyla vydána.

Ve sledovaném usnesení Vrchní soud v Praze dovodil, že „stanoví-li nový občanský zákoník, že zástavní právo k podílu v korporaci vzniká zápisem do veřejného rejstříku, chce tím nepochybně docílit toho, aby údaj o zastavení podílu byl veřejně dostupný každému a byl chráněn principem (formální i materiální) publicity veřejného rejstříku“.

Zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

Akciová společnost – opatření proti konfliktu zájmů

(1)

Režimu ustanovení § 196a odst. 3 obch. zák. (ve znění účinném do 30. 6. 2008) jsou podřízeny (v rozsahu jím vymezeném) rovněž úplatné převody majetku společnosti na zakladatele této společnosti bez zřetele k tomu, že v době převodu již zakladatel společnosti není jejím společníkem.

(rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 29. listopadu 2012, sp. zn. 29 Cdo 300/2010, uveřejněný pod číslem 32/2013 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2012:29.CDO.300.2010.1)

Dotčené ustanovení: § 196a

Komentář autorů

Ustanovení § 196a odst. 1 obch. zák, ve znění účinném do 30. června 2008, stanovilo, že „společnost může uzavřít smlouvu o úvěru nebo půjčce s členem představenstva, dozorčí rady, prokuristou nebo s jinou osobou, která je oprávněna jménem společnosti takovou smlouvu uzavřít, nebo s osobami jim blízkými, anebo smlouvu, jejímž obsahem je zajištění závazků těchto osob, nebo na ně bezplatně převést majetek společnosti jen s předchozím souhlasem valné hromady a jen za podmínek obvyklých v obchodním styku“.

Nejvyšší soud ve sledovaném rozsudku vyjádřil, že vázanost soudu zákonem znamená také vázanost smyslem, příp. účelem zákona. Pokud dojde k rozporu mezi doslovnou dikcí zákona a jeho smyslem a účelem je podle Nejvyššího soudu důležité stanovit podmínky priority výkladu e ratione legis před výkladem jazykovým z důvodu eliminace možné libovůle při aplikaci práva. Při aplikaci právního předpisu je i přesto potřebné v první řadě vycházet z jeho doslovného znění. Pouze pokud je tento nejasný nebo nesrozumitelný nebo dojde k výše zmíněnému rozporu mezi zněním a smyslem a účelem zákona, je možné upřednostnit výklad e ratione legis před výkladem jazykovým.[1]

Nejvyšší soud ve sledovaném rozsudku uzavřel, že již výslovné znění § 196a odst. 3 obch. zák. řadí zakladatele společnosti výslovně mezi subjekty, na které se toto ustanovení vztahuje, a tomuto ustanovení jsou proto podřízeny také úplatné převody majetku společnosti na zakladatele (bez ohledu na to, zda tento je nebo není v době převodu společníkem).[2]

Související judikatura

K účelu § 196a obch. zák. lze uvést následující.

Uplatní se však účel ustanovení § 196a obch. zák., kterým je ochrana společnosti a tím i třetích osob, zejména věřitelů společnosti.

(z odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 28. ledna 2009, sp. zn. 29 Cdo 1807/2007, ECLI:CZ:NS:2009:29.CDO.1807.2007.1)

K posuzování, zda jde o osobu blízkou v souvislosti s možným vznikem konfliktu zájmů ve smyslu § 196a obch. zák., je možné uvést následující judikaturu.

Jen z důvodu, že jednatel společnosti s ručením omezeným je manželem jednatelky další společnosti s ručením omezeným, nejsou tyto společnosti vůči sobě v poměru osob blízkých.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 16. dubna 2015, sp. zn. 29 ICdo 80/2014, ECLI:CZ:NS:2015:29.ICDO.80.2014.1, dostupná v ASPI – ID JUD286183CZ)

U fyzických osob, které činí (mohou činit) jménem právnické osoby právní úkony, je třeba – zejména s přihlédnutím k tomu, že jejich prostřednictvím se utváří vůle právnické osoby – uvažovat s tím, že mají z titulu svého postavení (a z něj vyplývající odpovědnosti) k této (své) právnické osobě takový vztah, že by důvodně pociťovaly újmu, kterou utrpěla právnická osoba, jako újmu vlastní. Z analogického užití § 116 obč. zák. proto vyplývá, že tyto fyzické osoby jsou – i z hlediska § 196a obch. zák. – osobami blízkými této právnické osobě.

(z odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 27. ledna 2010, sp. zn. 29 Cdo 4822/2008, ECLI:CZ:NS:2010:29.CDO.4822.2008.1)

K problematice posuzování, zda je možné určité osoby považovat za jednající ve shodě, lze z judikatury uvést následující.

Aby bylo možno určité osoby považovat za jednající ve shodě ve smyslu ustanovení § 66b odst. 1 obch. zák., musí jejich vzájemné srozumění směřovat k nabytí, postoupení, výkonu či jiné dispozici s hlasovacími právy v určité osobě a k tomuto cíli musí být směřováno proto, aby osoby takto jednající ovlivnily chování této osoby. Teprve tehdy, jsou-li splněna všechna uvedená kriteria, lze dotčené osoby považovat za jednající ve shodě.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 26. ledna 2011, sp. zn. 29 Cdo 3619/2009, uveřejněného pod číslem 106/2011 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2011:29.CDO.3619.2009.1)

(2)

Byla-li ve smlouvě o převodu majetku podléhající ustanovení § 196a odst. 3 obch. zák. sjednána tržní (v daném místě a čase obvyklá) cena, popř. cena pro společnost výhodnější, není tato smlouva neplatná jen proto, že cena nebyla stanovena na základě posudku znalce jmenovaného soudem.

(rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 8. února 2012, sp. zn. 31 Cdo 3986/2009, uveřejněný pod číslem 67/2012 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2012:31.CDO.3986.2009.1)

Dotčené ustanovení: § 196a odst. 3

Komentář autorů

Podle § 196a odst. 3 obch. zák., „jestliže společnost nebo jí ovládaná osoba nabývá majetek od zakladatele, akcionáře nebo od osoby jednající s ním ve shodě anebo jiné osoby uvedené v odstavci 1 nebo od osoby jí ovládané anebo od osoby, se kterou tvoří koncern, za protihodnotu ve výši alespoň jedné desetiny upsaného základního kapitálu ke dni nabytí nebo na ně úplatně převádí majetek této hodnoty, musí být hodnota tohoto majetku stanovena na základě posudku znalce jmenovaného soudem. Pro jmenování a odměňování znalce platí § 59 odst. 3. Jestliže k nabytí dochází do 3 let od vzniku společnosti, musí je schválit valná hromada.“

Účelem § 196a odst. 3 obch. zák. je mimo jiné ochrana společnosti před zneužitím postavení orgánů společníků a jiných osob, které jsou oprávněny společnost zavazovat nebo ve společnosti vykonávají určitý vliv. K dosažení tohoto účelu slouží požadavek, aby byla při majetkové dispozici ve smyslu § 196a obch. zák. cena stanovena znalcem. Cena by tedy měla odpovídat reálné hodnotě převáděného majetku. Citované ustanovení by mělo eliminovat negativní důsledky případného konfliktu mezi zájmy společnosti a zájmy osoby jednající jejím jménem.[3]

Nejvyšší soud ve sledovaném rozsudku uzavřel, že předpokladem neplatnosti smlouvy o převodu majetku podléhající § 196a och. zák. není pouze nedodržení požadavku, aby byla cena stanovená znalcem, ale současně i zjištění, že smluvní cena je pro společnost méně výhodná než cena obvyklá.

Související judikatura

Ve věci bylo rozhodováno velkým senátem občanskoprávního a obchodního kolegia vzhledem k tomu, že senát 29, který měl podle rozvrhu práce Nejvyššího soudu věc projednat, dospěl k odlišnému právnímu názoru od toho, který byl vyjádřen v usneseních Nejvyššího soudu ze dne 10. září 2008, sp. zn. 29 Cdo 3300/2008, a ze dne 23. června 2010, sp. zn. 23 Cdo 4836/2009.

Dovolací soud považuje rozhodnutí odvolacího soudu o absolutní neplatnosti smlouvy o prodeji podniku uzavřené mezi účastníky z důvodu absence znaleckého posudku o stanovení hodnoty převáděného majetku za rozhodnutí, které je v souladu s uvedeným ustanovením § 196a odst. 3 obch. zák. a rovněž v souladu s ustálenou judikaturou. Nejvyšší soud již v rozsudku ze dne 3. 1. 2001, sp. zn. 29 Cdo 2011/2000, formuloval a odůvodnil závěr, že byla-li při uzavření smlouvy podléhající režimu ustanovení § 196a odst. 3 obch. zák., ve znění účinném do 31. prosince 2000, porušena povinnost stanovit cenu majetku na základě posudku znalce, je tato smlouva absolutně neplatným právním úkonem podle § 39 občanského zákoníku pro rozpor se zákonem. K tomuto závěru se Nejvyšší soud opakovaně přihlásil i v rozhodnutích sp. zn. 29 Odo 159/2002, 29 Odo 696/2002 a 29 Odo 996/2004 a 29 Cdo 3300/2008.

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 23. června 2010, sp. zn. 23 Cdo 4836/2009, ECLI:CZ:NS:2010:23.CDO.4836.2009.1)

Závěr, že porušení povinnosti stanovit hodnotu majetku na základě posudku znalce jmenovaného soudem má za následek absolutní neplatnost úkonu, jímž bylo s majetkem disponováno způsobem popsaným v ustanovení § 196a odst. 3 obch. zák., se plně prosadí i při výkladu tohoto ustanovení ve znění účinném od 1. ledna 2001, když změny, k nimž v textu ustanovení v důsledku novely obchodního zákoníku provedené zákonem č. 370/2000 Sb. od 1. ledna 2001 došlo, oporu pro jiný závěr neskýtají.

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 10. září 2008, sp. zn. 29 Cdo 3300/2008, ECLI:CZ:NS:2008:29.CDO.3300.2008.1)

Z další judikatury k určení ceny převáděného majetku smlouvou uvádíme následující rozhodnutí.

Byla-li ve smlouvě podléhající ustanovení § 196a odst. 3 obch. zák. sjednána cena tržní (tj. cena v daném místě a čase obvyklá), ačkoliv cena, za níž byl majetek převeden, nebyla stanovena na základě posudku znalce jmenovaného soudem, bylo účelu sledovaného uvedeným zákonným příkazem dosaženo, byť nikoliv postupem předpokládaným v ustanovení § 196a odst. 3 obch. zák. V takovém případě však není žádného důvodu dovozovat absolutní neplatnost uzavřené smlouvy jen proto, že nebyl dodržen mechanismus zabezpečující, aby cena za převod majetku nebyla sjednána na úkor společnosti.

(z odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 27. listopadu 2012, sp. zn. 29 Cdo 349/2011, ECLI:CZ:NS:2012:29.CDO.349.2011.1)

Pro posouzení, zda byl dodržen požadavek, aby hodnota převáděného majetku byla stanovena na základě posudku znalce jmenovaného soudem, kladený ustanovením § 196a odst. 3 obch. zák. (v rozhodném znění) na smlouvu o převodu majetku tomuto ustanovení podléhající, je rozhodný stav v době uzavření smlouvy. Z řečeného plyne, že usnesení o ustanovení znalce, který převáděný majetek ohodnotil před uzavřením smlouvy, vydané soudem (jako v tomto případě) několik let po uzavření smlouvy, je i při zachování (dovoláním zdůrazňovaného) principu vázanosti soudu vydaným usnesením (§ 170 odst. 1 o. s. ř.) pro výsledek sporu právně nevýznamné. Závěr, že smluvní strany nedodržely předepsaný požadavek v době uzavření smlouvy, totiž prostřednictvím takového (dodatečně vydaného) usnesení nelze zvrátit.

(z odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 25. dubna 2012, sp. zn. 29 Cdo 1017/2012, ECLI:CZ:NS:2012:29.CDO.1017.2012.1)

Byla-li ve smlouvě o převodu majetku podléhající ustanovení § 196a odst. 3 obch. zák. sjednána tržní (v daném místě a čase obvyklá) cena, popř. cena pro společnost výhodnější, není tato smlouva neplatná jen proto, že cena nebyla stanovena na základě posudku znalce jmenovaného soudem.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 8. února 2012, sp. zn. 31 Cdo 3986/2009, uveřejněného pod číslem 67/2012 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2012:31.CDO.3986.2009.1)

Obdobně srov. odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 17. prosince 2013, sp. zn. 26 Cdo 2685/2013, ECLI:CZ:NS:2013:26.CDO.2685.2013.1, odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 29. srpna 2013, sp. zn. 29 Cdo 1332/2013, ECLI:CZ:NS:2013:29.CDO.1332.2013.1 apod.

Akciová společnost – jmenování členů dozorčí rady soudem

(1)

Akcionář, který může postupem podle § 181 obch. zák. dosáhnout svolání valné hromady, zpravidla nemá právní zájem na jmenování chybějících členů dozorčí rady soudem podle § 194 odst. 2 a § 200 odst. 3 obch. zák.

(usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. listopadu 2015, sp. zn. 29 Cdo 4235/2013, ECLI:CZ:NS:2015:29.CDO.4235.2013.1, dostupné v ASPI – ID JUD317805CZ)

Dotčená ustanovení: § 181; § 194 odst. 2; § 200 odst. 3

Komentář autorů

Jak bylo vyloženo v odůvodnění sledovaného usnesení, řízení (před soudem) o jmenování chybějících členů dozorčí rady (příp. představenstva) je řízením ve statusových věcech obchodní společnosti a lze jej zahájit pouze na návrh. Aktivně legitimován je ten, kdo má na jmenování chybějících členů právní zájem. Obecně lze říct, že akcionář má zájem na tom, aby byly výše uvedené orgány obsazeny v souladu se zákonem a stanovami, nicméně z tohoto nelze bez dalšího usuzovat právní zájem akcionáře na jmenování chybějících členů představenstva či dozorčí rady soudem podle § 194 odst. 2 a § 200 odst. 3 obch. zák. Jmenování členů soudem je však až řešením ultima ratio. Je k němu tedy možné přistoupit, až když není možné jmenovat chybějící členy v rozumné době příslušným orgánem.[4]

Související judikatura

K ingerenci soudu do vnitřních poměrů společnosti lze uvést například následující rozhodnutí.

Jednou ze zásad, na kterých spočívá obchodní zákoník, je zásada, že soud může zásadně zasahovat do vnitřních poměrů obchodní společnosti jen v zákonem stanovených případech a za zákonem stanovených podmínek. Tato zásada se projevuje v celé řadě ustanovení obchodního zákoníku určujících přípustnost a podmínky zásahů soudu do vnitřních záležitostí společnosti.

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. června 2005, sp. zn. 29 Odo 442/2004, ECLI:CZ:NS:2005:29.ODO.442.2004.1)

K řízení o jmenování chybějícího člena soudem.

Řízení o jmenování chybějících členů představenstva je řízením podle ustanovení § 200e [ve vazbě na ustanovení § 9 odst. 3 písm. b)] o. s. ř., jež lze – s ohledem na ustanovení § 194 odst. 2 obch. zák. – zahájit pouze na návrh.

Neodpovídá-li počet členů představenstva akciové společnosti v důsledku zániku funkce některého (některých) z nich počtu určenému zákonem (§ 194 odst. 3 obch. zák.) či stanovami a představenstvo není z tohoto důvodu schopno plnit své funkce, může být návrhem oprávněné osoby zahájeno řízení o jmenování chybějících členů představenstva soudem.

Je-li však již takové řízení zahájeno, nelze ohledně téže společnosti (a téhož skutkového stavu) vést jiné řízení o jmenování chybějících členů představenstva soudem. Další návrh, podaný osobou odlišnou od původního navrhovatele poté, kdy řízení podle ustanovení § 194 odst. 2 obch. zák. již bylo zahájeno a nebylo dosud pravomocně skončeno, je tudíž nutno považovat za přistoupení do řízení zahájeného prvním návrhem.

(z odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 2. září 2009, sp. zn. 29 Cdo 1202/2009, ECLI:CZ:NS:2009:29.CDO.1202.2009.1)

Bankovní záruka

(1)

Bankovní zárukou lze zajistit i závazek, který vznikne v budoucnu.

(rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 27. ledna 2011, sp. zn. 23 Cdo 3088/2008, uveřejněný pod číslem 94/2011 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2011:23.CDO.3088.2008.1)

Dotčená ustanovení: § 304 odst. 2; § 322

Komentář autorů

Bankovní záruka (srov. § 313 a násl. obch. zák.) je jedním ze způsobů zajištění závazků. V souladu s § 322 odst. 1 obch. zák. se na bankovní záruku přiměřeně užijí ustanovení o ručení. V návaznosti na uvedené pak § 304 odst. 2 obch. zák. umožňuje ručením zajistit i závazek, který vznikne v budoucnu.

Související judikatura

Z judikatury k § 304 odst. 2 obch. zák. lze uvést následující rozhodnutí.

Nezbytnou náležitostí prohlášení o ručení je podle § 303 obch. zák. vyjádření osoby přejímající ručitelský závazek, že věřiteli splní určitý, v prohlášení vymezený, dlužníkův závazek, nesplní-li ho dlužník; ručit lze i za závazek, který vznikne v budoucnu (§ 304 odst. 2 obch. zák.).

(z právní věty rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 9. února 2000, sp. zn. 32 Cdo 2384/98, ECLI:CZ:NS:2000:32.CDO.2384.98.1 dostupné v ASPI – ID JUD15273CZ)

Běh promlčecí doby

(1)

Jestliže strany projevily v leasingové smlouvě ve smyslu ustanovení § 351 odst. 1 obch. zák. vůli, aby v případě odstoupení od smlouvy právo na zaplacení leasingových splátek splatných do dne odstoupení od smlouvy trvalo i po ukončení smlouvy, řídí se běh promlčecí doby práva na zaplacení těchto splátek ustanovením § 392 odst. 1 a 2 obch. zák.

(rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 29. října 2010, sp. zn. 23 Cdo 2155/2007, uveřejněný pod číslem 75/2011 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2010:23.CDO.2155.2007.1)

Dotčená ustanovení: § 351; § 392

Komentář autorů

Leasingová smlouva je považována za smlouvu nepojmenovanou (inominátní). V odůvodnění sledovaného rozhodnutí Nejvyšší soud uvádí, že byl-li leasingovou smlouvou založen obchodní závazkový vztah, použije se § 351 obch. zák., který má dispozitivní povahu.

Leasingové smlouvy, resp. jejich všeobecné obchodní podmínky, zpravidla obsahují vymezení nároků stran v případě odstoupení od smlouvy. Nejvyšší soud upozorňuje ve sledovaném rozhodnutí na skutečnost, že takové ujednání je nutné považovat za smluvní konkretizaci nároků podle § 351 obch. zák.

Promlčení obchodněprávních závazků bylo upraveno v § 387 a násl. obch. zák. Nejvyšší soud v této souvislosti dovodil, že promlčecí doba práva na zaplacení leasingových splátek splatných do dne odstoupení od smlouvy počíná běžet ode dne splatnosti jednotlivých splátek – promlčecí doba tedy započala nejpozději běžet ode dne, kdy došlo k odstoupení od leasingové smlouvy.

Související judikatura

K některým nárokům při předčasném ukončení leasingových smluv a běhu jejich promlčecích dob přijalo občanskoprávní a obchodní kolegium Nejvyššího soudu níže uvedené stanovisko.

Tzv. konečné vyrovnání závazků stran učiněné na základě dohody stran ve smlouvě o finančním leasingu nemá význam z hlediska počátku běhu promlčecí doby; toto tzv. konečné vyrovnání může mít význam z hlediska splatnosti pohledávek.

(právní věta stanoviska Nejvyššího soudu ze dne 8. září 2010, sp. zn. Cpjn 204/2007, uveřejněného pod číslem 25/2011 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2010:CPJN.204.2007.1)

(2)

Ustanovení § 107 odst. 3 obč. zák. lze aplikovat v případě promlčení i v obchodních závazkových vztazích.

(rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 16. května 2012, sp. zn. 31 Cdo 4781/2009, uveřejněný pod číslem 105/2012 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2012:31.CDO.4781.2009.1)

Dotčená ustanovení: § 1 odst. 2; § 391; § 397

Komentář autorů

K otázce, zda je možné aplikovat na běh promlčecí doby výlučně úpravu obsaženou v obchodním zákoníku, nebo zda je v konkrétním případě použitelná i úprava obsažená v zákoně č. 40/1964 Sb. Nejvyšší soud v odůvodnění sledovaného rozhodnutí shrnul, že tím, že se v případě nároku na vrácení plnění z neplatné smlouvy neaplikuje § 107 odst. 1 a 2 zák. č. 40/1964 Sb., ale § 394 odst. 2 a § 397 obch. zák., není vyloučena možnost aplikace § 107 odst. 3 zák. č. 40/1964 Sb., jelikož tuto otázku obchodní zákoník neupravuje. Použijí se tak ustanovení obecného právního předpisu (obchodní zákoník byl lex specialis k zákonu č. 40/1964 Sb.).

Související judikatura

Sledované rozhodnutí reviduje právní názor Nejvyššího soudu na otázku, zda lze při posuzování promlčení v obchodněprávních vztazích aplikovat § 107 odst. 3 zák. č. 40/1964 Sb., uveřejněný v níže uvedeném rozhodnutí.

Skutečnost, že obchodní zákoník výslovně neupravuje počátek běhu promlčecí doby a její délku, pokud jde o právo na vydání bezdůvodného obohacení (na rozdíl od občanského zákoníku – srov. jeho § 107), pak neznamená nutnost aplikace právní úpravy občanského zákoníku, nýbrž pouze to, že tyto otázky je zapotřebí řešit dle obecných ustanovení obchodního zákoníku o promlčení (dle jeho § 391 a § 397). Jelikož obchodní zákoník je v poměru k občanskému zákoníku předpisem zvláštním (lex specialis), což platí i pro obecná ustanovení obchodního zákoníku upravující promlčení (§ 391 a § 397) v poměru k ustanovení § 107 obč. zák., platí, že při řešení otázky promlčení práva na vydání bezdůvodného obohacení v obchodních vztazích, se použije především právní úprava obsažená v obchodním zákoníku.

(z odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 18. června 2003, sp. zn. 35 Odo 619/2002, uveřejněného pod číslem 26/2004 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2003:35.ODO.619.2002.1)

(3)

Úprava obsažená v § 392 odst. 1 větě první obch. zák. předpokládá, že splatnost závazku je určena dohodou, právním předpisem nebo rozhodnutím. Není-li doba, kdy měl být závazek splněn nebo mělo být započato s jeho plněním (doba splatnosti), dohodnuta, stanovena právním předpisem nebo určena v rozhodnutí a je-li splatnost pohledávky závislá na žádosti věřitele o plnění (srov. § 340 odst. 2 obch. zák.), neuplatní se ustanovení § 392 odst. 1 obch. zák. při určení začátku běhu promlčecí doby závazku.

(rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 9. října 2013, sp. zn. 31 Cdo 3881/2009, uveřejněný pod číslem 10/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2013:31.CDO.3881.2009.1)

Dotčená ustanovení: § 340; § 392 odst. 1

Komentář autorů

U práv vymahatelných u soudu počíná (pokud není zákonem stanoveno jinak) v režimu obchodního zákoníku promlčecí doba běžet ode dne, kdy právo mohlo být uplatněno u soudu, případně ode dne, kdy právní úkon mohl být učiněn (srov. § 391 obch. zák.).

Počátek běhu promlčecí doby práva na plnění závazku se však řídí zvláštní úpravou obsaženou v § 392 odst. 1 obch. zák. V takovém případě počíná běžet promlčecí doba ode dne (doby) splatnosti (tj. ode dne, kdy měl být závazek splněn nebo kdy mělo být započato s jeho plněním).

Velký senát Nejvyššího soudu se (kromě jiného) zabýval otázkou, jestli se úprava počátku běhu promlčecí doby podle § 392 odst. 1 obch. zák uplatní v obchodních závazkových vztazích i v případě, že doba splatnosti závazku není sjednána v dohodě a není ani určena právním předpisem či rozhodnutím. Zjednodušeně řečeno, zda se tato úprava užije i ve vztazích, kde je doba splatnosti závazku odvislá od výzvy věřitele (srov. § 340 odst. 2 obch. zák.).

Nejvyšší soud ve sledovaném rozsudku dovodil, že „v době, kdy věřitel dlužníka o plnění ještě ani nepožádal, zde není ‚doba splatnosti‘, což zakládá nikoli počátek doby promlčení žádosti o plnění ve smyslu § 391 odst. 2 obch. zák., nýbrž (při nemožnosti použití zvláštního pravidla dle § 392 odst. 1 věty první obch. zák.) prosazení obecné úpravy promlčení práva na plnění obsažené v § 391 odst. 1 obch. zák.“ Proto pokud je splatnost pohledávky závislá na žádosti věřitele ve smyslu § 340 odst. 2 obch. zák., neuplatní se úprava obsažená v § 392 odst. 1 obch. zák. vůbec. Pokud tedy promlčecí doba ohledně závazku, u kterého se doba plnění řídí § 340 odst. 2 obch. zák., počne běžet již dnem určeným podle § 391 odst. 1 obch. zák., není důvodem ke změně počátku běhu této lhůty fakt, že věřitel následně dlužníka o plnění požádal.[5]

Související judikatura

Sledovaným rozsudkem velkého senátu Nejvyššího soudu došlo ke sjednocení judikatury Nejvyššího soudu v otázce výkladu § 392 odst. 1 obch. zák. – tj. otázky počátku běhu promlčecí doby u práva na plnění závazku, jehož splatnost nebyla ve smlouvě ani jinak určena. Senát Nejvyššího soudu č. 23, který měl ve věci rozhodnout, avšak dospěl k závěru o nejednotnosti judikatury, poukázal především na následující rozhodnutí.

Obecně je počátek běhu promlčecí doby spojován s okamžikem, kdy právo mohlo být vykonáno poprvé, jakmile vznikne možnost podat na jeho základě žalobu. Obecný počátek promlčecí doby nelze obecně spojovat se splatností dluhu. (…) pro počátek běhu promlčecí doby je rozhodující objektivní okamžik, kdy právo mohlo být vykonáno poprvé, je tímto okamžikem ve smyslu § 392 odst. 1 obch. zák. splnění závazku nebo okamžik, kdy mělo být započato s jeho plněním. Pro počátek promlčecí doby není tedy obecně rozhodný den, kdy došlo ke splatnosti dluhu. (…) Přijetí názoru o vázanosti počátku běhu promlčecí doby na den splatnosti dluhu, a nikoli na den vzniku právního vztahu, ze kterého dlužníku vznikla povinnost k plnění, by znamenalo nepřípustné posunutí počátku běhu promlčecí doby (ve zřejmém rozporu s účelem institutu promlčení) prakticky na neomezenou dobu.

(z odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 26. března. 2009, sp. zn. 23 Cdo 5143/2008, ECLI:CZ:NS:2009:23.CDO.5143.2008.1)

Obdobně srov. odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 18. května 2009, sp. zn. 23 Cdo 841/2009, ECLI:CZ:NS:2009:23.CDO.841.2009.1

Dobu plnění obchodních závazků obecně upravuje ustanovení § 340 obch. zák., podle jehož prvního odstavce je dlužník povinen závazek splnit v době stanovené ve smlouvě, a podle jehož druhého odstavce není-li doba plnění ve smlouvě určena, je věřitel oprávněn požadovat plnění závazku ihned po uzavření smlouvy a dlužník je povinen závazek splnit bez zbytečného odkladu poté, kdy byl věřitelem o plnění požádán. Je přitom nutno mít na zřeteli to, co je uvedeno shora, tedy že zákon v citovaném ustanovení stanoví dobu splnění (splatnost), nikoli dobu vzniku práva samotného. Není-li doba splnění (splatnost) sjednána ani dohodnut způsob jejího určení, stanoví ji věřitel tím, že plnění po dlužníkovi požaduje, a v takovém případě začíná promlčecí doba běžet dnem následujícím poté, kdy vznikl dluh.

(z odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 1. prosince 2009, sp. zn. 32 Cdo 4746/2008, ECLI:CZ:NS:2009:32.CDO.4746.2008.1)

Uvádíme také další související judikaturu.

Smluvní ujednání, podle něhož je objednatel (dlužník) povinen zaplatit smluvní cenu na účet zhotovitele (věřitele) ve lhůtě 14 dnů po vystavení daňového dokladu, je případem ujednání o splatnosti ponechané na vůli věřitele (zhotovitele) a promlčecí doba běží ve smyslu § 392 odst. 1 obch. zák. ode dne takto věřitelem (zhotovitelem) stanovené splatnosti.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 8. prosince 2010, sp. zn. 31 Cdo 5241/2007, ECLI:CZ:NS:2010:31.CDO.5241.2007.1, dostupná v ASPI – ID JUD188247CZ)

K počátku běhu promlčecí doby podle zák. č. 40/1964 Sb.

Nebyla-li doba splnění dluhu dohodnuta ani jinak stanovena (§ 78 obč. zák.), začíná promlčecí doba běžet dnem následujícím, poté kdy vznikl dluh.

Byla-li doba splnění dluhu ponechána na vůli dlužníka (§ 79 obč. zák.), nezačne promlčecí doba běžet, ledaže věřitel navrhl, aby dobu splnění určil soud, a rozhodnutím soudu byla určena lhůta splatnosti, takže dnem následujícím po jejím uplynutí začne běh promlčecí doby.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 30. listopadu 1981, sp. zn. 3 Cz 99/81 uveřejněného pod číslem 28/1984 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)

Počátek běhu promlčecí doby podle § 101 obč. zák. k uplatnění práva na televizní poplatek a přirážku podle § 2 odst. 1 a § 8 odst. 1 písm. a) zákona č. 252/1994 Sb. (ve znění zákonů č. 135/1997 Sb. a č. 231/2001 Sb.) není spojen s uplynutím přiměřené dodatečné lhůty, kterou provozovatel ze zákona poskytl poplatníkovi k zaplacení dlužných poplatků a přirážky ve smyslu § 7 a § 8 odst. 2 zákona č. 252/1994 Sb.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 30. ledna 2009, sp. zn. 33 Cdo 1289/2007, uveřejněného pod číslem 73/2010 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2009:33.CDO.1289.2007.1)

Jelikož občanský zákoník neupravuje otázku ujednání o splatnosti dluhu ponechané na vůli věřitele, platí v občanskoprávních vztazích, že věřitel může dlužníka požádat o jeho splnění kdykoli z toho pak plyne ten důsledek, že za den rozhodný pro počátek běhu promlčecí doby je třeba považovat den, který následuje po vzniku dluhu.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 28. ledna 2011, sp. zn. 33 Cdo 2634/2008, uveřejněného pod číslem 104/2011 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2011:33.CDO.2634.2008.1)

Dohoda o volbě obchodního zákoníku

(1)

Volba obchodního zákoníku podle § 262 odst. 1 obch. zák. pro regulaci zprostředkovatelské smlouvy uzavřené s fyzickou osobou, která není podnikatelem a je v postavení spotřebitele, směřuje ke zhoršení jejího postavení, jestliže si strany dohodou nevyloučily aplikaci § 651 obch. zák.

(rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 30. října 2012, sp. zn. 23 Cdo 2589/2010, uveřejněný pod číslem 41/2013 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2012:23.CDO.2589.2010.1)

Dotčené ustanovení: § 262 odst. 1

Komentář autorů

Úprava v obchodním zákoníku § 262 odst. 1 subjektům umožňovala, aby určitý závazkový vztah dohodou podřídili obchodnímu zákoníku. Pokud by však taková dohoda směřovala ke zhoršení právního postavení smluvní strany – nepodnikatele, byla by taková dohoda neplatná.

Ve sledované věci se jednalo o právní vztah založený zprostředkovatelskou smlouvou (srov. § 642 a násl. obch. zák; § 774 a násl. zák. č. 40/1964 Sb.).

Sledovaný rozsudek srovnává podmínky vzniku práva na odměnu podle obchodního zákoníku a zákona č. 40/1964 Sb. Nejvyšší soud ve sledovaném rozsudku uvedl, že jedním ze základních rozdílů mezi úpravou zprostředkovatelské smlouvy podle obchodního zákoníku a zákona č. 40/1964 Sb. je existence § 651 obch. zák. Toto ustanovení stanovilo, že vzniku práva zprostředkovatele na provizi nebrání skutečnost, že teprve po zániku smlouvy o zprostředkování je s třetí osobou uzavřená smlouva, příp. splněná smlouva, na níž se vztahovala zprostředkovatelská činnost. Zákon č. 40/1964 Sb. obdobné ustanovení neobsahoval. Takové ujednání v režimu zák. č. 40/1964 Sb. by proto bylo v rozporu s § 55 zák. č. 40/1964 Sb., a tudíž Nejvyšší soud dospěl k závěru, že volba obchodního zákoníku pro regulaci zprostředkovatelské smlouvy uzavřené s fyzickou osobou v postavení spotřebitele směřuje ke zhoršení právního postavení účastníka smlouvy, který není podnikatelem.

Související judikatura

K volbě aplikace předpisu podle § 262 odst. 1 obch. zák. lze uvést také následující judikát.

1. Obchodní zákoník v ustanovení § 262 odst. 1 určuje, že si strany mohou dohodnout, že jejich závazkový vztah, který nespadá pod vztahy uvedené v § 261, se řídí obchodním zákoníkem bez ohledu na skutečnost, zda jsou podnikateli či nikoliv a jde-li o závazkový vztah týkající se jejich podnikatelské činnosti nebo nikoliv.

2. V případech, kdy aplikace obchodního zákoníku vyplývá z dohody stran podle ustanovení § 262 obchodního zákoníku, je nepochybné, že vzhledem k postavení stran anebo charakteru závazkového vztahu nelze pojem „zboží“ (ve smyslu § 466 obch. zák.) omezit pouze na věci, které kupující nabývá od jiného podnikatele, aby je mohli dále prodávat, když takový výklad by, zejména ve vztahu mezi nepodnikateli, popř. mezi podnikateli, ale mimo rámec jejich podnikatelské činnosti, eliminoval možnost dohody předvídané tímto ustanovením.

(právní věta rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 30. července 2003, sp. zn. 32 Odo 964/2002, ECLI:CZ:NS:2003:32.ODO.964.2002.1, dostupná v ASPI – ID JUD38533CZ)

Jednání podnikatele

(1)

Speciální právní úprava jednání podnikatele (§ 13, § 15, § 16 obch. zák.) obsažená v obchodním zákoníku platí nejen v obchodněprávních vztazích, ale i v případě, že je podnikatel subjektem občanskoprávních vztahů.

(rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 18. března 2010, sp. zn. 23 Cdo 3568/2009, uveřejněný pod číslem 12/2011 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ECLI:CZ:NS:2010:23.CDO.3568.2009.1)

Dotčená ustanovení: § 13; § 15; § 16

Komentář autorů

Ustanovení § 15 obch. zák. určovalo, že „kdo byl při provozování podniku pověřen určitou činností, je zmocněn ke všem úkonům, k nimž při této činnosti obvykle dochází“. Nejvyšší soud ve sledovaném rozhodnutí dovodil, že tato právní úprava se vztahuje i na jednání podnikatele v občanskoprávních vztazích.

Související judikatura

K zákonnému zastoupení podnikatele se soud vyjádřil mimo jiné následovně.

Ustanovení § 15 obchodního zákoníku upravuje zákonné zastoupení podnikatele, přičemž k tomu, aby určitá osoba mohla jednat za podnikatele, vyžaduje současné splnění dvou podmínek. Především musí jít o osobu, která je pověřena určitou činností. Zákon neobsahuje žádné další omezení týkající se poměru těchto osob k podnikateli (nemusí jít o zaměstnance podnikatele, popř. o osobu v jiném, obdobném vztahu k podnikateli) a neurčuje ani obsah a formu pověření. Druhou podmínkou vzniku oprávnění pověřené osoby zastupovat podnikatele přímo ze zákona bez zvláštní plné moci je to, že činnost, kterou byla tato osoba pověřena, je činností při provozu podniku.

(z odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 17. února 2004, sp. zn. 32 Odo 766/2003, ECLI:CZ:NS:2004:32.ODO.766.2003.1)

Obsah

- Úvod

- Seznam zkratek

- Z ROZHODOVACÍ PRAXE OBECNÝCH SOUDŮ

- Zákon č. 304/2013 Sb., o veřejných rejstřících právnických a fyzických osob

- Zástavní právo k podílu v obchodní korporaci

- Zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

- Akciová společnost – opatření proti konfliktu zájmů

- Akciová společnost – jmenování členů dozorčí rady soudem

- Bankovní záruka

- Běh promlčecí doby

- Dohoda o volbě obchodního zákoníku

- Jednání podnikatele

- Jednání podnikatele – prokura

- Jednání podnikatele – nezmocněné jednatelství

- Jednání ve shodě

- Jednání za obchodní společnost v likvidaci

- Leasing

- Materiální publicita obchodního rejstříku

- Obchodní podmínky

- Obchodní zvyklosti – prokazování

- Odporovatelný právní úkon

- Odpovědnost za neplatnost právního úkonu

- Odvolání likvidátora soudem

- Osoba ovládající akciovou společnost

- Postoupení pohledávky

- Postoupení pohledávky – odstoupení od kupní smlouvy

- Právní subjektivita zahraničních právnických osob

- Prodej podniku

- Prodlení dlužníka

- Projektová dokumentace jako příslušenství nemovitosti

- Promlčecí doba – maximální délka

- Promlčecí doba – maximální omezení a jeho dopad na postup správce daně

- Promlčení práva na náhradu škody způsobené advokátem při výkonu advokacie

- Předvídatelnost vzniku škody

- Převod členských práv a povinností v bytovém družstvu

- Reklamace vad díla

- Ručení – kompetence ČTÚ při rozhodování účastnických sporů

- Rozdělení zisku akciové společnosti

- Smlouva o dílo – vypořádání při zániku závazku provést dílo

- Smlouva o nájmu nebytových prostor – úroky z prodlení

- Smlouva o přepravě věci

- Smlouva o provozu dopravního prostředku

- Smluvní pokuta

- Společnost s ručením omezeným – opatření proti konfliktu zájmů

- Srovnávací reklama

- Soudní ochrana práva menšinových akcionářů na přiměřenou výši protiplnění

- Vady zboží a zánik závazku

- Vyloučení člena družstva

- Vzájemně závislé smlouvy

- Změna sídla obchodní společnosti

- Zrušení akciové společnosti

- Zvýšení základního kapitálu rozhodnutím představenstva akciové společnosti

- Zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

- Jednání právnických osob v občanském soudním řízení

- Obchodní věc – přípustnost dovolání

- Prorogační doložka v obchodní věci

- Nařízení Rady (ES) č. 44/2001

- Příslušnost soudu

- Z ROZHODOVACÍ PRAXE ÚSTAVNÍHO SOUDU

- Zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

- Interpretace ustanovení obchodního zákoníku

- Ochrana minoritních akcionářů při rozdělení společnosti

- Povinnost předložit rejstříkovému soudu dvojí vyhotovení téže listiny

- Porušení práv menšinových akcionářů (squeeze-out)

- Smlouva o dílo – změna

- Evropský identifikátor judikatury ECLI

- Seznam literatury

Table of Contents

Úvod

Seznam zkratek

Z ROZHODOVACÍ PRAXE OBECNÝCH SOUDŮ

Zákon č. 304/2013 Sb., o veřejných rejstřících právnických a fyzických osob

Zástavní právo k podílu v obchodní korporaci

Zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

Akciová společnost – opatření proti konfliktu zájmů

Akciová společnost – jmenování členů dozorčí rady soudem

Bankovní záruka

Běh promlčecí doby

Dohoda o volbě obchodního zákoníku

Jednání podnikatele

Jednání podnikatele – prokura

Jednání podnikatele – nezmocněné jednatelství

Jednání ve shodě

Jednání za obchodní společnost v likvidaci

Leasing

Materiální publicita obchodního rejstříku

Obchodní podmínky

Obchodní zvyklosti – prokazování

Odporovatelný právní úkon

Odpovědnost za neplatnost právního úkonu

Odvolání likvidátora soudem

Osoba ovládající akciovou společnost

Postoupení pohledávky

Postoupení pohledávky – odstoupení od kupní smlouvy

Právní subjektivita zahraničních právnických osob

Prodej podniku

Prodlení dlužníka

Projektová dokumentace jako příslušenství nemovitosti

Promlčecí doba – maximální délka

Promlčecí doba – maximální omezení a jeho dopad na postup správce daně

Promlčení práva na náhradu škody způsobené advokátem při výkonu advokacie

Předvídatelnost vzniku škody

Převod členských práv a povinností v bytovém družstvu

Reklamace vad díla

Ručení – kompetence ČTÚ při rozhodování účastnických sporů

Rozdělení zisku akciové společnosti

Smlouva o dílo – vypořádání při zániku závazku provést dílo

Smlouva o nájmu nebytových prostor – úroky z prodlení

Smlouva o přepravě věci

Smlouva o provozu dopravního prostředku

Smluvní pokuta

Společnost s ručením omezeným – opatření proti konfliktu zájmů

Srovnávací reklama

Soudní ochrana práva menšinových akcionářů na přiměřenou výši protiplnění

Vady zboží a zánik závazku

Vyloučení člena družstva

Vzájemně závislé smlouvy

Změna sídla obchodní společnosti

Zrušení akciové společnosti

Zvýšení základního kapitálu rozhodnutím představenstva akciové společnosti

Zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

Nařízení Rady (ES) č. 44/2001

Z ROZHODOVACÍ PRAXE ÚSTAVNÍHO SOUDU

Zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník