Přeložil:

LUMÍR MIKULKA

Kim van Alkemade: Sirotek č. 8

Vydání první

Copyright © 2015 by Kim van Alkemade

Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2059. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Orphan #8 vydaného nakladatelstvím

William Morrow, an Imprint of HarperCollins Publishers,

New York v roce 2015

Český překlad © 2016 Lumír Mikulka

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová a Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2016 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0506-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0507-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Kim van Alkemade

Sirotek č. 8

Památce mého dědečka Victora Bergera,

„nejschopnějšího chlapce z dětského domova“

KAPITOLA JEDNA

Z lůžka z balíků novin pod kuchyňským stolem pozorovala Rachel Rabinowitzová matčiny bosé nohy, jak se šourají ke dřezu. Uslyšela zvuk vody plnící konvici, pak viděla, jak se matčiny paty zvedají, když se natáhla, aby hodila pěticent do plynoměru. Ozvalo se škrtnutí zápalky, syčení hořáku a zafičení zapáleného plamene. Když pak matka procházela kolem stolu, Rachel se natáhla, aby zachytila lem její noční košile.

„Ty už jsi vzhůru, opičko?“ Visha nakoukla pod stůl. Lokny tmavých vlasů jí volně visely z hlavy. Rachel přikývla a zadívala se na ni dychtivě otevřenýma očima. „Zůstaneš ale v pelíšku, dokud naši nocležníci neodejdou do práce, dobře? Víš, jak jsem nervózní, když se v kuchyni mačká moc lidí.“

Rachel vysunula spodní ret a Visha strnula. Stále ještě měla obavu, aby u dcery nevyvolala zase jeden z těch záchvatů vzteku, třebaže od posledního již uplynuly celé měsíce. Pak se ale Rachel usmála. „Dobře, mami, udělám to tak.“

Visha si oddechla. „Tak to jsi hodná holka.“ Narovnala se a dvakrát rázně zaklepala na dveře předního pokoje. Když uslyšela tlumené hlasy podnájemníků prozrazující, že dotyční jsou vzhůru, přešla kuchyní a zamířila z bytu ven na chodbu činžovního domu odskočit si na záchod. Odvažovala se uvěřit, že trampoty s Rachel už doopravdy skončily.

Začalo to kolikou, ale to nemohla dávat malému dítěti za vinu, třebaže Harry to podle všeho dělal. Dcerka měsíce naříkala, dlouhé hodiny po celou noc. Jenom když ji Visha vzala na ruce a procházela se s ní po kuchyni, přecházel pláč ve vzlykání a aspoň sousedé se vyspali. Tehdy si nemohli brát podnájemníky na nocleh. Kdo by platil za to, že bude spát v takovém rámusu? A tak Harry začal déle pracovat, aby zajistil nějaký příjem. A aby nemusel být s malou, trávil více večerů na schůzích toho svého spolku. Také o nedělích se mu dařilo unikat, když brával Sama do Central Parku nebo na přístavní hráz, odkud se spolu dívali na lodě. Visha se mohla zbláznit, když zůstala zavřená ve třech místnostech s mrnětem, které ji podle všeho nenávidělo. Ještě že sem každý den chodila na návštěvu paní Giovanniová a Visha si mohla s někým popovídat jako dospělý člověk. Anebo si sousedka maličkou na hodinku vzala a ona si směla odpočinout. Jen díky tomu dokázala přečkat ty dlouhé měsíce.

Když se vrátila do kuchyně, nalila Visha vařící vodu do čajové konvice a trochu také do dřezu. Pak naplnila konvici znovu a postavila ji zase na sporák. Ochladila vodu v dřezu trochou studené a vytáhla tvrdou kostku mýdla a roztrhaný ručník. Na stůl nachystala čajník, dva hrnky, sklenici s džemem, lžíci a krajíce včerejšího chleba. V předním pokoji zaškrábaly kusy nábytku po podlaze, pak se otevřely dveře a objevili se nocležníci, Joe a Abe. Dva mladíci oblečení jen do půli těla, šle jim plandaly od pasů pomačkaných kalhot, nezavázané tkaničky od bot se za nimi plazily po podlaze. Visha přehodila přes opěradla kuchyňských židlí dvě vlhké košile. Včera pozdě v noci je přeprala, a kdyby si snad někdo stěžoval, byly aspoň čisté. Abe zamířil ven na chodbu, zatímco Joe se naklonil nad dřezem, aby se umyl. Visha se protáhla kolem něj do své ložnice a zavřela za sebou dveře.

Přetáhla si přes hlavu noční košili a pověsila ji na hřebík na stěně. Pak si zapnula bílou blůzu košilového střihu a oblékla si dlouhou sukni. Její manžel zívl, když se Visha posadila na postel, aby si natáhla punčochy. Harryho paže ležely stále ještě natažené přes její polštář po právě uplynulé noci, kdy ji hladil po zádech a šeptal do ucha: „Brzy, moje Visho, už brzy, až budu dodavatel a budu pracovat sám pro sebe, se přestěhujeme tady z toho činžáku do Harlemu nebo třeba i do Bronxu. Děti dostanou vlastní pokojíček, nebudeme si muset brát žádné podnájemníky a ty si budeš sedávat celé odpoledne s nohama nahoře jako královna. Jako moje královna.“ Zatímco to všechno říkal, představovala si Visha samu sebe v tiché ložnici v novém bytě, s okny dokořán, aby jimi proudil dovnitř chladný vzduch. Snila o tom, jak si v koupelně obložené kachličkami napustí vanu horkou vodou, která tam na ni bude čekat, jen otočit kohoutkem.

Visha se té noci vyzývavě obrátila k Harrymu. Tiše se na ni nasunul, tak jak se jí to líbilo. Ne jako pan Giovanni odvedle, jehož chrochtání se neslo ozvěnou přes páchnoucí světlík. Nechala ho v sobě až do konce, paty tlačila k jeho kolenům. Vyhlídka na Harryho kariéru v ní rozdmychávala touhu po ještě jednom dítěti. Rachel už byly čtyři roky. Bezesné noci se měnily ve vzdálenou vzpomínku a záchvaty vzteku již podle všeho rovněž patřily minulosti. Když se z ní Harry zase odvalil, představovala si Visha zasněně, jak drží v náruči jako pírko lehoučké novorozeně.

Rachel začala být neklidná, když se podnájemníci posadili v kuchyni ke stolu, sladili si čaj džemem a máčeli do něho chleba, aby změkl. Nakonec se natáhla zpod stolu a zamotávala Joeovi tkaničky.

„Copak se to tady děje? Máme tady snad nějakou krysu, co mi žvýká šňůrky od bot?“

Rachel se zasmála. Šťouchla do bratra vedle sebe, aby ho vzbudila. „Zauzluj mu je, Same, ať spadne,“ špitla. „Já ještě uzly neumím.“

Sam ale místo toho sestru objal. „Nezačínej zase, Rachel. Buď hodná a nekřič. A já tě za to naučím, jaké je další číslo po stovce.“

Rachel pustila tkaničky. „Copak ona existují ještě nějaká čísla, která jsou vyšší než sto?“

„Slibuješ, že budeš potichu, dokud nám máma nedovolí, že můžeme vylézt?“

Rachel energicky kývla hlavou. Sam jí zašeptal do ucha.

„Řekni to ještě jednou.“ Vyhověl. Rachel se zasmála, jako kdyby právě ochutnala nějakou sladkost.

„Sto jedna sto jedna sto jedna.“ Sam znovu položil hlavu na noviny a spokojeně poslouchal sestřino skandování.

V září, když začal chodit do první třídy, si vzala Rachel do hlavy, že bude chodit do školy s bratrem. A když pak odešel ze dveří bez ní, propukl u ní záchvat, který trval dokonce ještě v době, kdy Sam přišel domů na oběd. Její jekot obrátil na útěk dokonce i paní Giovanniovou a Visha si připadala naprosto bezmocná. „No tak se podívej, co jsi s ní udělal!“ řekla Samovi, načež se sama zavřela v ložnici.

Samovi se podařilo sestru uklidnit tím, že ji naučil prvních pět písmen abecedy. Než odešel odpoledne zpátky do školy, s žaludkem svírajícím se hlady, dospěli se sestřičkou k dohodě. Aby byla Rachel hodná a potichu, bude jí platit písmeny a čísly. Nyní byl duben a ona již toho uměla tolik, kolik se ve škole naučil on sám. Onoho prvního dne Visha vynahradila Samovi oběd, o který přišel, jeho oblíbeným jídlem k večeři: těstovinami s rajskou omáčkou přesně tak, jak je vařila paní Giovanniová. „Dneska jsi mi zachránil život,“ řekla synovi a dala mu pusu na temeno hlavy.

Již oblečená vyšla Visha z ložnice, aby nachystala podnájemníkům svačiny. Do novin jim zabalila studené pečené brambory a velké nakládané okurky. Nohy židlí zaskřípaly po podlaze a hrníčky na stole zařinčely, jak se Joe a Abe zvedali od stolu. Natáhli si šle přes vlhké košile, oblékli si bundy, strčili svačiny do kapes a ztěžka vyšli ze dveří.

„Už můžete ven, opičky,“ zavolala Visha. Deka odlétla pryč a Rachel se vyškrábala ven, následovaná Samem. Visha dala oběma pusu na hlavu, načež Sam popadl sestru za ruku a odtáhl ji ven z kuchyně na chodbu. Zatímco se střídali na záchodě, chystala Visha nový čaj. Znovu nalila vodu do konvice, opláchla hrnky a postavila je zpátky na stůl.

Když se děti přiřítily zpátky do kuchyně, Visha chytila Rachel a zvedla si ji do klína, zatímco Sam se postavil na špičky, aby dosáhl do dřezu. Na šestiletého chlapce byl dost velký a Vishe se zdálo, že v něm již nyní vidí malou verzi muže, který z něj jednou vyroste. Světle hnědé vlasy měl nepochybně po Harrym stejně jako světle šedé oči, jež vzbuzovaly ve Vishině otci pochybnosti o tom, zda je Harry skutečně Žid[1]. Zatímco ale Harry byl klidný a rád jí lichotil, Sam jednal ostře a rychle. Ve škole se již nyní dostával do rvaček a z pouličních baseballových zápasů se vracíval domů s roztrhanými kalhotami.

1 Děj celé knihy je spojen s historií židovské komunity ve Spojených státech. Pravidla českého pravopisu ovšem odlišují „Židy“ jako příslušníky etnika a „židy“ jako věřící praktikující judaismus. Dobově to ovšem splývalo, takže ve Spojených státech byli všichni etničtí Židé považováni za praktikující židy (a to i přesto, že tomu tak občas nebylo). Proto až na naprosto jednoznačné případy, kdy je zcela určitě slovo „žid“ použito jako označení příslušnosti k náboženství, bude užíván v textu výraz „Žid“. Poznámka redaktora.

Rachel položila ruce Vishe na tváře, aby k sobě obrátila máminu pozornost. Visha se zadívala na svůj odraz v dceřiných tmavých očkách. Byly tak sytě hnědé, až jejich barva takřka přecházela do černé. Když byl Sam hotov, Visha přitáhla židli k dřezu, aby se na ni mohla Rachel postavit a sama se umýt. A zatímco pak obě děti seděly u stolu, srkaly čaj a máčely si v něm chleba, Visha hodila do kastrolku vajíčko, aby se uvařilo, a odešla probudit manžela.

Harry v polospánku zamumlal Vishe do ucha: „Co myslíš, udělali jsme si v noci děťátko?“

Visha mu šeptem odpověděla: „Pokud ano, tak bude potřebovat taťku, co už bude dodavatel. Takže bys měl vylézt z postele.“ Visha se vrátila do kuchyně s ostýchavým úsměvem ve tváři. Harry se vynořil za ní.

„Tati!“ zvolali sborem Rachel a Sam. Otec jim položil ruce na ramena a přitáhl je k sobě, aby jim mohl vlepit najednou pusu na tváře.

„Dejte mu aspoň na chvilku pokoj,“ vydechla Visha a dusila v sobě smích. Zvedla pokličku na kastrolku, aby se podívala na vajíčko pohupující se ve vodě, zatímco Harry vyšel na chodbu. Byl to luxus, každé ráno celé vejce jen pro Harryho, ale on říkal, že potřebuje jeho sílu. Že musí vzít Visha na polévku kost, na které je méně masa, anebo jestli se kupoval starý chleba, na tom nezáleželo, jen když Harry dostal, co potřeboval.

Když se Harry vrátil, zvedl si Rachel na koleno a posadil si ji tam. Visha před něj postavila hrnek s čajem a ještě trochu chleba. Vylovila vidličkou vajíčko a položila ho Harrymu na talíř, aby vychladlo. Pak se opřela o kredenc, ruku si bezmyšlenkovitě položila na břicho a pozorovala manžela s dětmi.

„No tak, Sammy, co ses naučil včera ve škole?“ Harry neviděl děti od včerejší snídaně. Pracoval dlouho do večera, potom šel rovnou na schůzi spolku a vrátil se domů v době, kdy už dokonce i podnájemníci spali, aby mohl šeptat Vishe do ucha všechna ta krásná slova. Visha ten jeho spolek dříve nesnášela. Příspěvky představovaly velkou zátěž pro rodinnou kapsu, ale Harry ji nakonec přesvědčil, že spolek za ním bude stát, až rozjede vlastní podnikání.

Sam přimhouřil oči. „CH-L-É-B,“ řekl. „Č-A-J.“

„A co s tím?“ zeptal se Harry. V očích se mu zajiskřilo, když se podíval na Vishu.

„Píše se to c-h-l-e s čárkou-b a c s háčkem-a-j, tati! My už jsme se naučili celou abecedu a teď se každý den učíme psát nová slova. K-o-c s háčkem-k-a. Tak se píše kočka, tati!“

„Podívejme, jaký je to už génius!“ prohodil Harry. Obracel vajíčko na talíři, aby z něj oloupal skořápku. Někdy nechal kousek pro Rachel a strčil jí kulatý kousek vaječného bílku prstem mezi rty. Dnes si ale hodil vejce rovnou celé do pusy.

„Na co budeš dneska řezat látky, Harry?“ zeptala se Visha. Rachel opakovala otázku po matce. „Přesně tak, tati. Co budeš dneska řezat?“

„No vlastně…,“ začal Harry a obrátil se k dceři. „Včera jsme dostali střihy na nové dámské blůzy. A já jsem musel vymyslet, jak to rozvrhnout. Pokud jde o dodavatele, tak jemu se ten způsob, jakým řežu látku, líbí, protože nenechám moc odpadu. Ale materiál, co se na ty nové blůzky používá, má lemy, které vedou přes vazbu tkaniny. A já jsem to musel rozvrhnout tak, aby ty malé lemy seděly se všemi švy. Zabralo mi to nějakou tu chvilku, a proto jsem včera večer nestihl večeři.“ Upřeně se zadíval na Vishu. „Ale už jsem to všechno vymyslel, takže dneska se pustím do řezání.“

„Mohla bych taky řezat látku, až budu veliká?“ zeptala se Rachel.

„A proč bys chtěla pracovat v továrně? Vždyť já přece tak tvrdě dřu proto, abyste vy dva nemuseli vést takový život. A kromě toho dívky tam ani jako řezači nepracují. Nože jsou na jejich malé ručičky moc veliké.“ Harry si strčil dceřiny prstíky do pusy a předstíral, že je chce rozžvýkat, až se holčička rozesmála.

Harry se obrátil k Samovi. „Už bys měl raději vyrazit, náš malý chytrolíne, ať nepřijdeš pozdě do školy.“

Sam vyskočil ze židle a pádil do předního pokoje, aby se tam oblékl. Když se vrátil, Visha mu podala bundu. „A ne aby sis zase v poledne hrál celou přestávku na oběd na ulici! Mazej rovnou domů, ať se najíš!“ zavolala za ním ještě, když už vyrazil ze dveří a letěl dolů po schodech. Bral je po dvou.

Visha odešla do předního pokoje otevřít okna. Bylo jasné a svěží dubnové ráno. Vyklonila se z okna a uviděla policistu. Na tváři nosil stále ještě roušku proti chřipce, ale Visha měla pocit, že oni už jsou v bezpečí, teď když je již zima pryč. Zaklepala na dřevo, když jí ta myšlenka s pocitem vděčnosti prolétla myslí. Pak spatřila Sama, jak vybíhá ven ze vchodu jejich činžovního domu a uskakuje před vozíky pouličních prodavačů, automobily a starým koněm zapřaženým do vozu rozvážejícího mléko. Žasla nad tím, jak takový kluk dokáže takhle bez rozmyslu vylétnout do světa.

Obrátila se od okna a povzdechla si. Podnájemníci nechali pokoj ve stavu naprostého chaosu. Deky poházené na gaučích, špinavé oblečení na zemi, v koutě se válel dokořán otevřený kufr. Několik minut strávila úklidem pokoje, než se vrátila do kuchyně. Harry se šel obléknout. Rachel byla u stolu. Házela kousíčky starého chleba do chladnoucího čaje a lovila je vidličkou. V ústech si pokaždé přitiskla nový kousíček chleba jazykem k hornímu patru, vymačkávala z něj čaj a vychutnávala si, jak je chléb měkoučký.

Visha balila Harrymu oběd, když na ni zavolal z ložnice. „Mohla bys na minutku?“

„Počkej tady, Rachel,“ řekla Visha a odložila zabalené brambory a okurku na odkapávač. „Hned se vrátím.“

„Ano, mami.“

„Zavři dveře, Visho,“ vyzval ji Harry. Udělala to. Chytil ji ještě dříve, než se k němu znova úplně otočila, a jeho ruce klouzaly dolů k jejím bokům.

„To ne, Harry. Už jsem oblečená.“ On ale chytil do každé ruky kus látky a zvedl jí sukni až k pasu. „Přijdeš pozdě.“ Tlačil ji dozadu k posteli, ohnul ji přes ni a začal jí stahovat kalhotky. „Rachel to uslyší!“

Zatímco ji jednou těžkou rukou držel, pomáhal si druhou, aby do ní vnikl. Byla to nyní Visha, která musela potlačit zachrčení. Obrátila tvář do matrace, zatímco se Harry za ní pohyboval. „Ty přece chceš ještě jednoho caparta, nebo ne?“ Poduška polkla její odpověď ano, ano.

Rachel v kuchyni dopila hrnek čaje, ale na stole zbýval pořád ještě kousek chleba. Čajník byl prázdný, ale na sporáku stála konvice a u dřezu byla pořád ještě přistavená židle. Rachel se podívala ke dveřím do ložnice. Věděla, že by měla počkat na maminku, jenže ten čaj chtěla hned. Vzala ze stolu čajník, postavila se na židli, položila ho na odkapávač, zvedla pokličku a nasypala do něj špetku čaje z plechovky. Pak zvedla oběma rukama konvici, jak už to tisíckrát viděla dělat maminku.

Konvice ale byla těžší, než Rachel čekala. Když ji naklonila, narazila hubice do čajníku a převrátila ho. A zatímco Rachel stále držela oběma rukama konvici, sledovala bezmocně, jak se čajník řítí k zemi a rozbíjí se. Pustila konvici na sporák. Voda z ní vystříkla a zasyčela v plameni. Rachel se vylekala, ztratila rovnováhu, židle se zakymácela a ona se svalila na podlahu. Několik vteřin měla pocit, jako že se nemůže nadechnout. Pak do sebe se zalapáním dostala několik doušků vzduchu a z úst jí vyšlo vyjeknutí, jako když spadne kočka.

Visha v ložnici při zvucích provázejících drama v kuchyni ztuhla. Opřela se o postel a pokusila se vstát, ale Harry, který ještě nebyl hotov, ji držel pod sebou. Přes stěnu k nim doléhal pronikavý nářek dcery. „Harry, tak dost už! Jí se tam něco stalo!“ S trhnutím do ní zajel ještě hlouběji. Když se konečně odtáhl, zvedla se Visha s vrávoráním na nohy a stáhla si oblečení přes vlhká stehna.

Visha našla Rachel na podlaze. Židle spadla na ni. „Harry, pojď sem!“

Harry vyšel z ložnice za manželkou. Zapínal si kalhoty. Zvedl ze země křičící dceru a odkopl židli stranou. „Co se tady stalo? Má něco zlomené?“

Visha prohmatala Rachel nohy, zkusila jí ohnout kolena a kotníky. Potom jí zvedla obě paže a prohlédla lokty a zápěstí. Rachel neustále vydávala jekot, který ale ani jednou nepřešel do vyšší polohy, zatímco jí Visha pohybovala klouby. „Nemyslím, že by si něco zlomila, Harry, prostě jenom spadla, to je všechno.“ Pak si Visha všimla střepů na podlaze. „No podívej se, to byl můj čajník! Co jsem ti říkala, abys zůstala sedět na židli?“

Harry pohladil dceru po vlasech, jenže nyní, když zase dostala jeden ze svých záchvatů, se nezdálo, že by ji cokoli dokázalo uklidnit. Podal ji Vishe. „Na tohle nemám čas. Už tak přijdu pozdě,“ snažil se překřičet Rachelin jekot.

„Jako kdyby to všechno nebyla tvoje vina!“

Harry se zamračil. Strhl z věšáku sako a narazil si na hlavu klobouk. Visha, kterou už ostrá slova zamrzela, nastavila tvář, aby ji mohl políbit. On se ale místo toho otočil a zamířil na chodbu.

„Kdy přijdeš?“ zavolala za ním.

„Víš přece, že to musím všechno dořezat.“ Ve dveřích se na okamžik zastavil. „Ty se prostě postarej tady o tohle všechno. Až přijdu, tak přijdu.“

Rachel byla v matčině náručí stále těžší a její křik Vishu doháněl k šílenství. Odnesla dcerku do ložnice a posadila ji doprostřed postele. „Tak, a tady už se uklidníš sama.“ Rozhlédla se kolem, jestli nenajde něco, co by mohlo odvést dceřinu pozornost. Myslela na to, jak se ji Samovi dařilo utišit. Sáhla po sklenici s drobnými, která stála na prádelníku.

„Rachel, můžeš to mamince spočítat? A potom bys se mnou mohla jít na nákup. Kvůli tomu čajníku se nezlobím, slibuji. Uděláš to, prosím?“

Působilo to jako zázrak, ale zdálo se, že Rachel je skutečně ochotná uklidnit se. Potlačovala vzlykot, vzala sklenici a vysypala její obsah na deku. Rezavé centy, ohmatané nikláky, hladké deseticenty a dokonce i pár čtvrťáků. Začala je rovnat na hromádky a dávala k sobě stejné mince.

Visha opatrně vycouvala zpátky do kuchyně. Posadila se a několik minut se uklidňovala. Z chodby dovnitř nakoukla hlava paní Giovanniové s květinkovým šátkem uvázaným přes vlasy.

„Můžu ti s něčím pomoct, Visho?“ nabízela se.

„Díky, není třeba. Už je zase klidná.“ Visha se zadívala smutně na rozbitý čajník. „Podívej se, co provedla.“

„Potřebuješ půjčit čajník?“

Visha zavrtěla hlavou a kývla k horní poličce nad dřezem. „Budu používat ten hezký ze sederového[2] servisu.“

2 Seder je součástí židovského svátku Pesach. O sederové večeři se jedí symbolické pokrmy v pevně stanoveném pořadí a Židé si připomínají vyvedení Izraele z egyptského otroctví. Poznámka redaktora.

„Tak já se stavím později, dobře?“

„Zatím se měj, Mario.“ Visha smetla střepy z rozbitého čajníku a vysypala je do koše na odpadky.

„Mami, podívej se!“ zavolala Rachel z ložnice. „Můžeme si dneska koupit žitný chleba?“

Visha se k ní vrátila, letmo pohlédla na roztříděné mince a spočítala, kolik peněz dohromady mají. „Dneska ne. Zítra, až táta donese výplatu, si koupíme čerstvý chleba a taky rybu. Dneska si ale přijde ten člověk z pojišťovny pro pár deseticentů, niklák potřebujeme na plyn, abych uvařila polévku, a ještě jeden si musím nechat na zítřejší ráno.“ Visha nechávala mince postupně padat do sklenice, jak vypočítávala, co všechno bude třeba zaplatit, a pak se podívala, co zůstalo ležet na dece. „Tohle nám stačí na bochník včerejšího chleba, na trochu mrkve a kost od masa. Mám ještě cibuli. A taky pár těch dobrých okurek. Není to prima, Rachel?“ V přízemí činžáku, kde bydleli, se nacházel obchod, v němž stály sudy s lákem. Majitel nakupoval okurky od jednoho farmáře z Long Islandu. Ve všech chodbách celého domu to bylo cítit po kopru, česneku a octu.

Visha strčila mince do kapsy, zvedla Rachel a postavila ji na podlahu. „Tak pojď, oblečeme se, ať můžeme vyrazit na nákup.“

Když procházela kuchyní, Rachel se zastavila a ukázala na balíček na odkapávači na desce kredence. „Tátův oběd!“

„No podívej se, co jsi provedla! Jak jsi začala ječet, tak on na to úplně zapomněl! Co bude asi jíst?“ Hned v následující chvíli ale Visha ostrých slov litovala. Rachel našpulila rty a začala se celá třást. Netrvalo dlouho a znovu se ozval vzlykot. „Já se nezlobím, Rachel. Prosím, jen neplač. Poslouchej. Co kdybychom mu to zanesly do práce?“

Rachel zavřela pusu. U táty v práci ještě nikdy nebyla. „A můžu se podívat, odkud tam berou knoflíky?“ Harry skoro každý večer nosil domů hrsti knoflíků zabalených do kousku látky. Rachel se pak přes den bavila tím, že seděla na podlaze v předním pokoji a třídila knoflíky na hromádky podle barvy a velikosti.

„Samozřejmě. A uvidíš taky šicí stroje a všechno ostatní. A teď už by ses mohla sama obléct, co myslíš?“ Rachel odhopsala do předního pokoje, škubnutím otevřela zásuvku v prádelníku, o kterou se dělila se Samem, natáhla si na nohy punčošky a přes hlavu svetr.

Visha se usmívala, jak to vymyslela, ale pak zaváhala. Harry jí říkal, že nechce, aby za ním do práce chodila. „Řezač, to je něco víc než obyčejné šičky, Visho, to přece chápeš,“ vysvětloval jí. „Musím si udržet respekt. Nemůžu nechat práce jen proto, abych se předváděl, jak mám krásnou manželku.“ Neudělalo by mu ale nakonec právě po uplynulé noci a dnešním ránu radost, že ji uvidí?

„Tak co, Rachel?“ promluvila znovu, zatímco zapínala dcerce botičky. „Budeš hodná?“

„Budu, maminko. Slibuji.“

„Tak dobře. Zaneseme tatínkovi oběd a pak cestou zpátky nakoupíme.“ Do továrny to byl od jejich domu kus cesty. Pokud bylo škaredě, jezdil Harry tramvají. Dnes ale bylo hezké ráno, jež slibovalo, že zima nadobro odešla. Visha držela Rachel pevně za ruku, zatímco se proplétaly mezi davem lidí a vozíky se zbožím. Zahnuly za roh a čekaly, až projede tramvaj. Od troleje, klouzající po drátu, létaly jiskry. Když přecházely Broad Street, Visha zvedla Rachel a přenesla ji přes hromadu kobylinců. Pak ji přitáhla blíž k sobě, když kolem překodrcal nákladní automobil s pneumatikami, které byly větší než holčička. Nakonec Visha ukázala na cihlovou budovu mnohem majestátnější než činžák, v němž bydleli. „Tady to je.“ Spěšně přeběhly přes ulici, když policista na křižovatce zapískal na píšťalku a doprava na Broadwayi se zastavila.

Ve vstupní hale budovy Visha vedla Rachel k širokým dveřím, před nimiž se zastavily. „Musíme jet výtahem,“ vysvětlovala dceři. Dveře se odsunuly a za nimi se objevil jakýsi mladík. Výtah byl postavený tak, aby se do něj vešel náklad a až deset dělníků. Jeho kabina byla větší než Vishina kuchyň.

„Do kterého poschodí?“ zeptal se mladík, když nastoupily.

„Goldmanovy blůzy.“

„Dílna, nebo kanceláře?“

„Dílna.“

„Tak to je v šestém poschodí.“ Mladík zavřel dveře a výtah se začal chvět a natřásat. Rachel tiše vykřikla.

„Poprvé ve výtahu?“ zeptal se. Rachel se podívala na Vishu, která za ni přikývla. „No tak to jsi zvládla dobře!“ Kabina se naposledy zatřásla. „A jsme u Goldmana.“

Visha vedla Rachel do rámusu továrny. Jeden velký prostor, jenž zabíral toto poschodí, byl přerušován sloupy sahajícími od podlahy až ke stropu. Bez stěn, které by blokovaly velká okna, zde bylo všude jasné světlo. V pruzích slunečního světla se ve vzduchu vznášel prach a vlákna z látek. Napříč celým patrem se táhly dlouhé stoly, jeden šicí stroj vedle druhého, a za každým se hrbila žena, která na něm pracovala. Po celé továrně přebíhali poslíčci dodávající šičkám kusy látek a sbírající z podlahy u jejich nohou koše s hotovým zbožím. V rohu seděly na podlaze jakési mladší dívky. Ty menší navlékaly jehly a starší, kterým mohlo být jedenáct nebo dvanáct, přišívaly knoflíky na průsvitné blůzky, jež se kupily na hromadách kolem nich.

Šicí stroje rachotily a hučely tak hlasitě, že Visha musela zakřičet Rachel do ucha: „Tamhle je táta!“ Stál u řezacího stolu, zády k nim. Nad jeho hlavou visely ze stropu železné šablony vypadající jako dorovna vyžehlené stažené kůže. Rachel se naklonila dopředu, připravená se za ním užuž rozběhnout, ale Visha ji držela pevně za ruku. „On řeže! Ty nože jsou ostré, nesmíme ho takhle přepadnout.“ Rachel couvla. To ráno už jednu nepříjemnost zavinila. Společně opatrně kráčely mezi šicími stroji k řezacímu stolu.

Harry se rozhlédl a uviděl je přicházet. Jeho oči zatěkaly dozadu přes Vishina ramena k jedné z šiček. Byla to hezká dívka s krajkovým límečkem zapnutým až ke krku. Jejich pohledy se střetly. Dívčiny ruce na šicím stroji znehybněly a její tvář zbledla. Visha pustila Rachelinu dlaň. Holčička uběhla několik kroků a skočila otci do náruče. Jakoby duchem nepřítomný ji zvedl a stále sledoval tu dívku, jak vstává od šicího stroje. Dívka se pohybovala tak rychle, jak se to jen v uličce mezi ostatními šičkami dalo. Proběhla dílenským patrem a zmizela za dveřmi. Dílovedoucí vyrazil spěšně za ní.

Visha již stála před Harrym. Zvedla k němu ústa, aby ji mohl políbit.

„Co tady děláte?“ zavrčel Harry. Brada jí klesla.

„Donesly jsme ti oběd, tatínku. Nechal jsi ho dneska ráno doma.“

„Ona z toho byla rozrušená. Myslela jsem, že dostane další záchvat. A tak jsem jí slíbila, že když bude hodná, tatínkovi oběd doneseme.“ Visha podala manželovi balíček.

„To je v pořádku, Visho.“ Harry strčil oběd do kapsy, popadl ženu za loket a s Rachel v náručí ji vedl zpátky k výtahu. „Ale říkal jsem ti, že tady mám velkou objednávku. A na tohle teď nemám čas.“

Rachel se začaly třást rtíky. „Ty nemáš radost, že nás vidíš, tati?“

„Vždycky vás rád vidím, opičko. Nenech se rozrušit. Jenom mám dneska hodně práce. Pak se zase uvidíme doma.“

Postavil Rachel na zem a vrátil se k práci u řezacího stolu. Když přijel výtah a otevřel se, byl plný beden s rozcupovanými kousky látek. „Možná byste měly jít dolů raději po schodech,“ navrhl mladík. „Zrovna budeme tahat hadry.“

Visha a Rachel zamířily ke schodišti a otevřely si dveře. V mezipatře se o stěnu opírala šička a vzlykala. Je to teprve dívka, pomyslela si Visha. Nanejvýš sedmnáct. Podle vzhledu Italka. Vishu napadlo, jaká tragédie ji dohnala až k slzám. Položila dívce ruku na rameno, ale ona ji setřásla a odběhla po schodech nahoru. Visha pokrčila rameny, vzala Rachel za ruku a vedla ji dolů. Byly to desítky schodů, s odpočívadlem mezi každým podlažím. Než se ocitly dole, Rachel se už točila hlava.

Rachelina ruka visela ztěžka ve Vishině dlani, když byly konečně hotovy s nákupy. Masná kost od řezníka na Broad Street. Včerejší chleba z pekárny na rohu. Z vozíku před jejich domem Visha usmlouvala svazek povadlé mrkve a pár brambor s klíčícími očky. Teprve když vešly do domu a zastavily se u krámu pana Rosenbluma s okurkami, Rachel se rozzářila.

„To se podívejme, kdo mi přišel rozjasnit dnešní den?“ Panu Rosenblumovi se zvrásnila tvář kolem usmívajících se očí. S většinou zákazníků mluvil jidiš, ale s dětmi si procvičoval angličtinu.

„Pane Rosenblume, my jsme šly do továrny na blůzky!“

„Vážně? A líbilo se ti tam? Ty tam budeš taky jednou pracovat s tatínkem?“

„Ne, já tam pracovat nechci. Je tam moc velký rámus. A šičky z toho pláčou.“

„Aha. Z nakládané zeleniny se nepláče nikdy. Vezmi si, Ruchelah.“ Pan Rosenblum zvedl ze sudu s lákem dřevěné víko. Rachel si vybrala velkou tlustou okurku.

„Ochutnej,“ řekl muž. Kousla si a stáhla rty. „Čím je to kyselejší, tím je to pro tebe lepší.“

„Moc dobrá, pane Rosenblume. Děkuji vám.“

„A pro vás, paní Rabinowitzová?“ Visha požádala o půl tuctu nakládaných okurek. Pan Rosenblum jí jich dal sedm. „Jedna pro chlapce,“ řekl a mrkl na Rachel. „Aby nemusel závidět sestřičce.“

Doma Visha ukrojila Rachel krajíček z právě koupeného chleba. „Podívej se, uprostřed je pořád ještě měkký. Vezmi si ho do předního pokoje, můžeš si tam přebírat knoflíky. Já už se dám do vaření polévky.“

V tichém pokoji dotáhla Rachel nádobu s knoflíky k oknu, kde na linoleum se vzorkem dopadalo teplé světlo z ulice. Sáhla do nádoby a vytáhla plnou hrst malinkých kotoučků. Rozložila je na podlaze a začala je třídit podle barvy. Oddělovala černé od hnědých a bílých. Pak je rozdělovala do skupin podle toho, z čeho byly vyrobené. Perleťové dávala zvlášť od těch, které byly ze slonoviny nebo z kosti. Knoflíky z želvoviny bokem od těch, které byly z rohů. Nakonec přišla na řadu velikost, třebaže Harry domů nosil většinou drobné knoflíčky na dámské blůzky, občas mezi nimi Rachel našla i velikánský knoflík ke kabátu. Bývaly tak velké, že je mohla roztočit jako káču. Zatímco si hrála s knoflíky, odříkávala písmena abecedy, jak je sestru naučil Sam. Všechna od A až po Z.

Visha se usmívala, když při krájení zeleniny poslouchala dceřino skandování. Pak položila nůž na prkénko, hodila niklák do plynoměru, škrtla sirkou, postavila hrnec na hořák. Na trošce tuku, který sebrala z vrchu poslední polévky, osmažila nakrájenou cibulku. Pak k ní přidala na plátky nakrájenou mrkev, trochu pomleté zeleniny a ještě špetku soli. Dala do hrnce kost a nechala všechno opékat, až to vše začalo vonět skoro jako skutečné maso. Pak si zabalila ruce do utěrky, aby mohla vzít hrnec pod vodovod a napustila do něj vodu. Ztěžka ho postavila zpátky na oheň, přidala nakrájené brambory a zakryla ho pokličkou, aby se polévka povařila.

Nebylo to žádné skvělé jídlo, ale už byl skoro den výplaty. Zítra, poté co zaplatí příspěvky ve spolku, naplní Harry znovu sklenici na peníze. Jakmile si našetří dost, aby mohl nakoupit látky a šablony a najmout si několik švadlen, bude moci pracovat sám pro sebe. Pak bude dodávat hotové zboží za víc, než kolik utratí za materiál a pracovní síly. A to, co vydělá, zase investuje. Bude vyrábět blůzky a ona bude jeho manželka. V náručí bude chovat nové dítě, jehož nenasytná ústa se jí budou přisávat k bradavce.

Když Sam vpadl s dusotem do kuchyně, vytrhl Vishu ze snění. „Ty už jsi doma?“ utrousila a chystala mu na stůl oběd.

Rachel nechala knoflíky na malých hromádkách a vylezla na židli vedle bratra. Zatímco on jedl studené brambory a okurky, vyprávěla mu Rachel všechno o tom, jak šly do továrny. A když pak matka odběhla na chodbu, Sam prohodil: „Jeden z kluků má opravdový míček na baseball. Před odpoledním vyučováním si chceme zahrát a já budu zadák.“ Sam už stál, když se Visha vrátila. „Musím se brzy vrátit, mami, abych si mohl procvičit pravopis.“ Mrkl na sestru a pak vyrazil spěšně ze dveří.

Rachel se vrátila ke knoflíkům. Krátce po Samově odchodu se objevil pojišťovák. Navzdory teplému odpoledni měl na sobě volný kabát až ke kotníkům. Visha odešla do ložnice a vrátila se se dvěma deseticenty. Muž vytáhl z kapsy u kabátu malý notýsek a poznačil si, že zaplatila.

„Pořád nechcete žádné pojištění na děti?“ zeptal se a rychle pohlédl na Rachel.

„Chraň bože, aby se jim něco stalo,“ odtušila Visha a zaťukala kotníkem prstu o dřevěný stůl. „Momentálně máme peníze jenom na pojištění pro jejich tátu a mne.“

„Chraň bože,“ přisvědčil. Zavřel sešitek a strčil deseticenty do druhé kapsy. Zacinkaly tam o peníze, které vybral už předtím na cestách nahoru a dolů po schodech v činžácích. Visha ho vyprovodila. Pak se vrátila k polévce. Hlavou jí stále bloudily myšlenky na rodinu.

Rachel odpočítávala deset perleťových knoflíků. Ukazovala na jeden po druhém konečkem malého prstíku. Všechny byly stejně velké, kulaté a ploché, se dvěma drobnými dírkami. Když jich měla deset, zabalila je do kousku látky, aby je mohla dát tatínkovi. V sobotu, když nosil mzdu, jí platil za třídění knoflíků jeden cent. Sam dostával rovněž cent za to, že každý den chodí do školy. Sam pak brával sestřičku za obchodníkem, který prodával sladkosti, aby tam své jmění utratili. Rachel třídila knoflíky, dokud ji nezačala přemáhat únava. Pak se schoulila na gauči do klubíčka, aby si zdřímla. Visha vešla do předního pokoje a posadila se k oknu, kde bylo dost světla, aby zašila potrhané košile. Měla před sebou chvilku poklidného odpoledne. Ticho v pokoji vynikalo ještě více díky hluku pronikajícímu sem zezdola z ulice.

Když se ozvalo ostré zaklepání na dveře, Visha sebou trhla a Rachel se probudila. Hlasy z chodby pronikaly do bytu ještě předtím, než Visha otevřela dveře. Jakási žena, při těle a celá zpocená, vpadla dovnitř a přitlačila Vishu ke stolu.

„Kde je, ten parchant? Ten lhář!“

„O čem to mluvíte? A kdo jste?“ Visha si pomyslela, že to musí mít něco společného se sousedy. Ta žena mluvila podobně jako paní Giovanniová – jenom hlasitěji a zlostněji. Visha ale byla klidná. Zatím. Jenže pak si všimla, že na chodbě postává ta hezká dívka z továrny. Ta, co plakala na schodišti. Žaludek se jí zhoupl.

„Ha-rrrry Ra-bi-no-vic… To je ten člověk, o kterém mluvím. Okamžitě vylez a pojď sem, ty prolhaný parchante!“ Žena se rozhlédla po kuchyni a zamířila ke dveřím do ložnice. Otevřela je, nahlédla dovnitř a s bouchnutím je znovu zavřela. „Tak kam se schoval?“

„Je v práci. V dílně,“ odtušila Visha.

„Do dílny jsme si už zašly. Co si o nás myslíte? Jenže on se odtamtud hezky rychle vypakoval někam pryč. Je to tak, Francesko?“ Žena křikla otázku přes rameno za sebe k dívce postávající na chodbě. „Tady ona dneska přiběhla domů za svojí mámou a pověděla mi, že ten její Harry má manželku. Že má ženu, která za ním přišla do továrny, a dokonce už i s dítětem. Je to pravda? On má ženu?“

„Já jsem jeho žena. Moje dcera je tady. A náš syn je ve škole.“ Visha sebrala odvahu a rozkřičela se: „My s vámi nemáme nic společného. Odejděte z mého bytu!“

„Tak váš byt a vaše dcera? Ale co bude s mojí holkou, no?“ Všechen ten hluk vylákal na chodbu paní Giovanniovou. Začala mluvit italsky na dívku, která se znovu dala do pláče. Slzy jí stékaly z tváří na krajkový límeček. Vishiny uši zaplnila jejich slova v cizím jazyce. Její tváře ztratily barvu a pak položila otázku, na kterou ale už znala odpověď.

„Co má tady ona společného s mým Harrym?“

„On jí slíbil, že si ji vezme. Jenom tohle s ní má společného! Dvakrát týdně za ní chodí po práci. A vodí si ji ven do tančírny. A má takové světlé oči. Já myslela, že to je Američan, a ne nějaký špinavý Židák, který přišel, aby moji Francesku zničil. A pak té hloupé náně ještě udělá dítě a říká, že se s ní ožení.“

Paní Giovanniová byla s každým dalším slovem o krok blíž k Vishe a vlekla dívku s sebou. Nyní již všechny ženy stály v kuchyni. Francesca se tak třásla, že jí paní Giovanniová přitáhla židli a posadila ji na ni. Italsky se její matky na cosi zeptala, načež byla celá historie převyprávěna ještě jednou v jazyce zasvěceném jinak opeře.

Visha ustoupila do dveří vedoucích do předního pokoje. Rachel se přišourala blíž k ní a vykukovala zpod matčiny sukně na ženy hovořící a gestikulující v kuchyni. Visha nepřítomně hladila Rachel po vláscích. Zdálo se, že jí to dodává sílu.

„Nechte toho! Vy všechny!“ vykřikla. Paní Giovanniová k ní přistoupila a vzala ji za ruku. Francesčina matka se posadila vedle vzlykající dcery. „Harry se oženil se mnou. Před sedmi lety. Já s ním mám dvě děti. To, co říkáte, je nedorozumění.“ Visha zadržela dech. Hledala správná slova, aby té ženě pověděla, že Harry nemohl chodit tančit s její dcerou, protože má spoustu práce ve svém spolku a navíc šetří peníze, aby se mohl udělat pro sebe.

Jenže pak jí došla pravda, jako když klíč zajede do zámku. Žádný spolek neexistoval. A ani žádné šetření peněz ne. On si dopřával tady s tou holkou. Utrácel kvůli ní peníze a Vishu nechával doma, aby vařila polévku z kosti. Kolena se jí podlomila. Paní Giovanniová ji chytila kolem pasu a dovedla k židli.

Visha zabořila hlavu do dlaní. „Než se oženil se mnou, taky jsme chodili tancovat.“

„Víte, co se s ní stane, jestli si ji nikdo nevezme?“ promluvila Francesčina matka. „Ona je teď jako vadné zboží. Je zničená.“

„To já jsem tady zničená,“ opravila ji Visha tiše a smutně. Rachel k ní přiběhla a vrhla se matce do klína.

Francesčina matka se naklonila přes stůl a ukázala na Vishu. „Vy povíte Harrymu, tomu parchantovi, že potřebujeme peníze, ať můžeme poslat Francesku pryč z města. Na sever. Je tam klášter, kde berou holky, jako je ona. Na šest měsíců se tam ztratí. Já budu tvrdit, že odjela na návštěvu za sestřenicí. A ten její parchant půjde do katolického sirotčince. Až se vrátí domů, budou si lidi možná něco povídat, ale co jsou nějaké řeči, že?“

Paní Giovanniová přikývla. „Je pořád mladá a hezká. Nějaký chlap si ji i tak ještě vezme.“

„Je to její jediná šance. Jestli ale Harry nezaplatí, tak mu povězte, že příště sem za ním přijde někdo jiný.“ Žena pohlédla na paní Giovanniovou. „Vy mu vysvětlete, co se stane, až se bratři Francesky doví, co jí Harry provedl. Ona musí zmizet dřív, než to bude vidět. Povězte mu to.“

Žena vstala, vyvlekla dceru na chodbu a pak po schodech dolů. Paní Giovanniová se snažila uklidnit svoji sousedku, ale Visha ji odháněla. „Teď mne nech být, Mario, prosím.“ Když z Vishy vymámila slib, že pro ni pošle, kdyby bylo třeba, paní Giovanniová odešla.

Místnost se najednou zdála podivně tichá. Na sporáku bublala polévka. Rachel si na matčině klíně poposedla. „Běž si hrát s knoflíky,“ vybídla ji Visha a sundala dítě ze svého klína. „Hraj si sama.“ Rachel zdráhavě odešla do předního pokoje. „A zavři dveře.“

Visha se musela v kuchyni vší silou snažit, aby dýchala. Zdálo se jí, jako kdyby měla hruď staženou kolem naběhlého srdce. Nejraději by rozbila všechno v dohledu. Rozštípat nohy židlí, roztřískat i ten čajník, který ještě měla, tak jako se rozbil ten první ráno. Když si vzpomněla na ráno, prudce se postavila a popadla hrnek na čaj. Pak se otočila a praštila s ním do dřezu. Porcelán se po nárazu o litinu rozlétl na kousky. Pak se naklonila nad dřez a zvracela. Bylo jí zle ze vzpomínky na to, jak měla Harryho v sobě. Přála si očistit se od těch pitomých výmluv, kterými se snažila manžela bránit.

Rachel se snažila počítat knoflíky, ale zvuk rozbíjeného porcelánu ji vylekal. Rty se jí stáhly a roztřásly. Cosi ji ale přinutilo, aby nedala průchod svému neklidu. Položila si hlavu na jednu ruku, schoulila se na zemi do klubíčka a strčila si palec do pusy. Hromádky knoflíků se kolem ní tyčily jako kamenné mohyly.

Visha klesla na kuchyňskou židli a hleděla do zdi. V očích měla nepřítomný výraz. Cítila se neschopná pohybu, končetiny měla jakoby ochrnuté. Pokud by u Rachel propukl záchvat, nebo kdyby se objevila paní Giovanniová, možná by se Visha zhroutila a začala by vyvádět jako rozumu zbavená. Místo toho tady ale seděla jako duch a zvuky přicházející z chodby, schodiště i zvenčí z ulice zůstávaly ztlumené kdesi za příbojem v jejích uších.

Visha nedokázala odhadnout, kolik času uplynulo, než ve dveřích bytu cvakl zámek a do kuchyně se vplížil Harry. Položil jí teplou dlaň na tvář a zamumlal: „Visho, moje Visho, co se stalo?“

Od místa, kde se jí dotkla jeho dlaň, se začal šířit třes. Postupoval dál a dál Vishinou kůží a svaly, až se jí začaly chvět ruce. Jako kdyby z ní najednou spadlo jakési kouzlo, Visha vyskočila ze židle a couvla pryč od svého muže.

„Co se stalo? Ty máš odvahu se mne ptát, co se stalo? Já vím všechno! Ona byla tady! V mé kuchyni. Ta italská coura! Všechny ty tvoje sliby, to byly jenom lži. Samé lži!“ Za sebou ucítila studený okraj dřezu. Sáhla za sebe. Její ruka se zastavila na noži. Jeho rukojeť byla slizká od zvratků. Sevřela nůž a přistoupila blíž k Harrymu. Ruka jí vylétla dopředu. Nůž se dotkl jeho ruky a rozřízl mu kůži. Zpod rukávu se vyřinul pramínek krve.

Harry se chytil za zápěstí a zvedl její ruku s nožem dál od sebe. „Ty krávo praštěná!“

Rachel, která slyšela, jak její rodiče křičí a jak spolu zápasí, vběhla do kuchyně. Jak spěchala, zakopla o hromadu knoflíků. Maličké kotoučky se rozlétly po kuchyňské podlaze. Pak uviděla krev na otcově paži a nůž v matčině zdvižené ruce. Rty se jí roztřásly a z hrdla se jí ozval vzlykot. Paní Giovanniová, kterou přilákal křik, se objevila ve dveřích. Neviděla nůž. Věděla jen, že Harry a Visha se hádají. A nebylo divu po tom, co ten muž provedl. Vstoupila do kuchyně, popadla Rachel za ruku a táhla ji ven na chodbu. Napadlo ji, že aspoň ta malá holčička by neměla vidět vlastní rodiče v takové situaci. Najednou ale vpadl do přeplněné kuchyně i Sam. Byl ještě zadýchaný z toho, jak si hrál venku na ulici. Na vteřinu ztuhl, zmatený tím, co se dělo. Harry se otočil, aby se podíval, co se děje. Sam zahlédl záblesk nože a zkroucenou tvář matky. Vrhl se dopředu a pověsil se otci na ruku. Rachel se otočila od paní Giovanniové, rozběhla se k matce a popadla ji za sukni. Visha ztratila rovnováhu a začala padat dopředu. Harry škubl rukou, aby se vyprostil ze Samova sevření.

Jeho paže, zbavená zátěže v podobě syna, vystřelila nahoru. Nůž, který svírali oba dva – muž i jeho žena – se mihl volným prostorem mezi nimi. Čepel se zařízla Vishe do krku kousek pod uchem. Zdálo se, že to je pouhé škrábnutí, nic víc. Pak ale proti kuchyňské stěně vystříkl vodotrysk krve. Harry ohromeně couvl. Nůž dopadl na podlahu. Visha klesla na kolena a Rachel zmizela pod její sukní. Sam tloukl pěstmi otce do hrudi, dokud se ho otec úderem rukou nezbavil. Síla dospělého muže stačila, aby chlapec odlétl stranou a tvrdě narazil do stěny.

„Vražda! Policie!“ vyjekla paní Giovanniová. Vyběhla z kuchyně a její křik se nesl ozvěnou po schodišti.

Harry se divoce rozhlédl kolem. Pak se rozběhl do ložnice, prudce vytáhl zpod postele krabici a začal do ní cpát věci. Sam přelezl napříč přes kuchyň. Chňapl po utěrce a přitlačil ji matce na krk. Když se otec vzápětí vynořil z ložnice s krabicí pod paží, byla utěrka nasáklá a krev z ní jen kapala.

„Tati!“ zvolal Sam. „Pomoz nám!“

Harry přelétl pohledem svou manželku, děti a krvavou skvrnu na stěně. Soucitem se nehodlal zdržovat. „Postarej se o sestru, Same. Teď jsi tady mužem ty.“

Harry se otočil a rozběhl se po schodech. Pak se vyřítil na ulici a zapadl do boční uličky ještě předtím, než se zpoza rohu objevil policista hvízdající na píšťalku.

Visha se naklonila a klesla na kuchyňskou podlahu, s hlavou otočenou na stranu. Rozšiřující se jezírko krve zvedalo rozházené knoflíky. Pohupovaly se na ní jako maličké bílé čluny.

Rachel lapala po vzduchu a polykala výkřiky. Položila ruce na matčiny bílé tváře. Jejich oči se setkaly. Visha promluvila, ale místo slov se ozvalo jen mumlání. Pak se matčina ústa přestala pohybovat a celá tvář jí znehybněla. S očima jako černé knoflíky na vzdáleném protějším břehu děsivého moře.

KAPITOLA DVĚ

Vypadalo to, že rádio mělo pro jednou pravdu. Čekal nás další pařák. Už o půl sedmé ráno bylo vlhko a dusno, jako když si člověk oblékne vlněný kabát v nesprávnou roční dobu. Stačilo, abych ušla tři bloky od metra, a za ušima se mi perlily kapičky potu a stékaly dolů po krku. Děsila jsem se jen pomyslet na to, jak zlé to bude, až den pokročí.

Konečně se přede mnou objevil domov pro židovské seniory. Zatímco jsem čekala, až budu moci přejít přes ulici, abych se dostala do práce, zamyslela jsem se, jak málo se tohle místo hodí mezi všechny ty moderní obytné budovy, které vyrostly kolem něj. Jako kdyby kdosi pohodil na Manhattan středověkou evropskou citadelu. Nebylo to poprvé, kdy mne napadlo, jestli je tento dům dílem stejného architekta jako další domovy, které jsem poznala. Koho to asi napadlo, vybudovat všechny tyhle hrady pro osiřelé či zestárlé Židy? Možná šlo o to, aby se mohli předvádět. Všichni ti prosperující bankéři a majitelé obchodních domů, kteří seděli ve stavebních výborech a správních radách. Z jejich pohledu musely štíty střech a kulaté věžičky působit jako pomníky jejich velkodušné charity. Anebo si sami připadali jako v obležení – tihle židovští boháči z New Yorku. Bez ohledu na to, jak plné měli kapsy, ti druzí je nezvali do jachtklubů a na dostihy. O jejich manželkách se nepsalo ve společenských rubrikách. A jejich syny odmítali přijímat na univerzity patřící do Břečťanové ligy. Vždycky jsem věřila, že oni mají pocit, jako kdyby nám prokazovali laskavost, pokud kolem nás vybudují hradby pevností. Jenže spolu s tím, jak ony hradby rostly stále výš, vyvolávaly spíše pocit, že nás mají uzavírat tam uvnitř, a ne zajišťovat naše bezpečí.

Ve vstupní hale domova bylo chladněji než venku. Vysoké stropy a mramorové podlahy bránily horku, aby proniklo dovnitř. Mávla jsem na recepční za přepážkou a na spojovatelku v její kabince. Moje boty klapaly po podlaze kolem piana – lesklého malého křídla, které domovu daroval jeden slavný dirigent. Zpravidla jsem chodila po schodišti, širokém a zatočeném, jako kdyby bylo součástí scény pro jakýsi muzikál. Dnes jsem ale byla příliš unavená. Poslední noc jsem špatně spala, házela jsem sebou v peřinách a jekot lidí od horské dráhy tam venku mne vytrhával ze snů. Právě jsem se chystala stisknout tlačítko osobního výtahu, když se jeho dveře samy otevřely. Žádného z obyvatel domova, kteří z výtahu vystupovali, jsem nepoznala. Nyní, když jsem na sobě neměla uniformu, mysleli si nejspíš, že jsem návštěvnice. Čísi dcera, která se zaskočila podívat za rodičem. Šourali se chodbou, aby počkali, až se v sedm otevře jídelna. Ve vzduchu již byla cítit vůně kávy a vajíček. Stejně jako já byli i oni nejspíš vzhůru už od pěti. Zatímco já jsem ale strávila poslední hodinu drncáním v metru, oni seděli ve svých pokojích. Oblečení a v pohotovosti sledovali odtikávající minuty, až budou moci sejít dolů na snídani. Slibovala jsem sama sobě, že až budu jednou konečně v důchodu já, každé ráno si dlouho pospím a nechám si nosit kávu do postele.

Vyjela jsem do čtvrtého poschodí a zmizela do místnosti pro sestry. Nemohla jsem se dočkat, až ze sebe stáhnu propocené lepkavé šaty. Do střídání směn zbývalo ještě hodně času a myslela jsem, že budu mít šatnu chvilku jen sama pro sebe. U otevřeného okna už ale stála Flo. Bílý čepeček jí balancoval na natupírovaném účesu.

„Podívejme se, koho tady máme,“ prohodila, vytáhla z balíčku chesterfieldku a cvakla zlatým zapalovačem. Vyklonila ramena z okna a vyfoukla kouř z cigarety k nebi. „Tohle miluji, když si můžu v tak horký den zapálit. Ty taky, Rachel? Člověka to tak nějak ochladí.“

„Když to říkáš.“ Došla jsem k ní. Střídavě jsme šlukovaly z jedné cigarety a její rtěnka se stěhovala na má ústa. Horko venku nabíralo na intenzitě a vzduch se ani nepohnul. Jen občas se ozvalo zasyčení zastavujících autobusů nebo zatroubení klaksonu taxíku. „Slyšela jsem, že má být hic.“

„Vypadá to tak.“ Dokouřila cigaretu, zamáčkla nedopalek na parapetu a vyhodila ho ven z okna. „V noci umřel pan Mendelsohn.“

„To snad ne, Flo. To je mi vážně moc líto. Vy jste se hodně sblížili, je to tak?“

Pokrčila rameny. „Riziko povolání.“ Snažila se, aby to znělo tvrdě, ale já jsem v jejím hlase slyšela, jak ji to vzalo.

Někteří pacienti se rvou s koncem zuby nehty. Pohlceni vlastním utrpením na nás přenášejí vlastní zatrpklost. Chovají se netrpělivě, jsou nároční, neustále si na něco stěžují. Pan Mendelsohn takový nebyl. Po měsíce, kdy pobýval na čtvrtém patře, se stal miláčkem sester. Děkoval nám za všechno, co jsme pro něj udělaly, byl vděčný za všechny projevy laskavosti. Třebaže to bylo devět let od konce války, byl mým prvním pacientem s vytetovaným číslem na paži. Při koupání jsem zaváhala, když houba přejela po tetování na jeho ruce. „Nebojte se, Rachel, to nebolí,“ ujistil mě dýchavičným hlasem. Cosi na jeho přízvuku mne přimělo, abych si najednou připadala velice mladá. A když jsem se ho zeptala, co bych mohla udělat, aby se cítil pohodlněji, odpověděl mi, že jediné, co by chtěl, je podívat se na oblohu. Otevřela jsem okno víc dokořán a posunula mu postel, aby uviděl na mraky. Flo mi vyprávěla, že v noci pozoroval měsíc a říkal, jak se nazývají jeho jednotlivé fáze, zatímco se sunul po nebi nad městem.

„Srdce se mu zastavilo ve spánku,“ dodala. „Nejlepší, co ho mohlo potkat. A on si to taky zasloužil. Po tom všem, čím prošel.“

Přikývla jsem. „Je tam pořád ještě?“

Zavrtěla hlavou. „Doktor z pohotovosti podepsal úmrtní list. Tělo odvezli brzy ráno. Myslím, že dnes dostaneš nového pacienta.“

„Gloria říkala, že zespoda volají už celý týden a chtějí lůžko.“

„Mluv o čertu a…,“ zašeptala Flo, když se dveře místnosti sester otevřely a dovnitř vešla Gloria Bloomová. Vždy chodila do práce v uniformě. Včetně punčoch a všeho ostatního. Nikdy jsem ji neviděla v ničem jiném než v bílém od hlavy až po paty. Jedinou ozdobu představovaly úzký snubní prsten, prakticky působící hodinky a falešné diamanty na brýlích ve tvaru kočičích očí.

„Dobré ráno, Rachel. Ty už sis píchla odchod, Florence?“

„Zrovna se to chystám udělat, Glorie.“ Flo přešla místnost k lístkům do píchaček. „Mám ti taky píchnout, Rachel?“

„Jasně, díky.“ Flo píchla sobě odchod a mně příchod, zatímco Gloria vytáhla ze skříňky čepeček a upevnila si ho sponkou na šedivý drdol.

„Budeš už brzy hotová, Rachel? Musíme připravit pokoj pana Mendelsohna pro nového pacienta.“

„Hned jak se převléknu, budu tam, Glorie.“

Když za ní zaklaply dveře, Flo zamumlala: „Žádná úcta k mrtvému.“

„Víš, že o tohle tady nejde. Prostě jenom dělá svoji práci.“

Odešla jsem na toalety. Než jsem se vrátila, byla Flo, která se teď už nemohla dočkat, až zamíří domů, převlečená.

„Nezapomeň na čepec,“ řekla jsem.

Zasmála se, sundala si ho z vlasů a strčila do skříňky. „Zapomněla bych si hlavu, kdyby nebyla přišroubovaná ke krku. Ale poslechni, tohle jsem ti chtěla povědět. Moje děcka pořád jenom mluví o tom dni, jak jsi s nimi byla na pláži. Poslouchám pořád jenom: ‚Kdy půjdeme na návštěvu za ošetřovatelkou Rachel?‘ Myslíš, že by ses mohla zase někdy ukázat?“

„Jasně. Byla to legrace. Podívám se jenom na rozpis služeb.“ Došla jsem ke kalendáři na stěně, do kterého nám Gloria napsala směny. Obden dvanáct hodin. A k tomu dny navíc, které se objevovaly stejně nepředvídatelně jako židovské svátky.

Flo došla ke mně a podívala se mi přes rameno. „Jak dlouho bude ještě ta tvoje spolubydlící pryč?“

Cukla jsem sebou a dál se dívala na zeď, aby Flo neviděla můj bolestný výraz. Pořád ještě mne občas dokázalo překvapit, jak se mi moje vlastní lži vracely. „Ještě pár týdnů,“ odpověděla jsem.

„Kamže to vlastně odjela?“

„Do Miami, na návštěvu ke strýčkovi. No podívej se na to, nevidím tady žádný den, kdy by se to hodilo. Navíc s tím horkem teď bude na plážích narváno. Dám ti vědět.“ Cítila jsem se nepříjemně, jak chladně najednou zněl můj hlas. Napadlo mne, jestli si toho třeba nevšimla, ale ona jen zavřela skříňku a zapálila si další cigaretu.

„Mám ti jich tady pár nechat?“ zeptala se a poklepala na krabičku.

„Ne, díky. Nechci si na to zvykat. Ty bys taky neměla tolik kouřit. Nečetla jsi o té nové studii, co dělali? Na těch myších? Jak dehet z cigaret způsobuje rakovinu?“

„Ale no tak, pro mě je to ideální. Díky nim netloustnu. Uklidňují mě. Zvedají náladu. Jsou jako malý zázrak.“

Musela jsem se usmát. „Když to říkáš, Flo.“

Když jsem konečně osaměla, skopla jsem boty a vyhrnula si šaty. Stehna nad punčochami jsem měla růžová a vlhká. Byla to úleva, moci si odepnout podvazky a stáhnout je. Nechala jsem si je pod kotníky, zatímco jsem si opatrně svlékala přes hlavu šaty. Všechno to ulpívalo ke kůži, jak jsem byla zpocená. Podrážděně jsem odtrhla látku od kůže. Přecházela jsem přes místnost a chodidla se mi lepila k podlaze.

V zrcadle nad umyvadlem jsem uviděla, že namalované obočí se mi rozmazalo, jak jsem si otírala čelo. Rozzlobilo mě, že mi Flo nic neřekla. Bez obočí a řas působily mé takřka dočerna hnědé oči příliš velké. Má tvář pak vypadala prázdná a bezvýrazná jako dětská panenka. Zahnala jsem ale pocit podráždění a zvedla pohled k vlasům. Po všech těch letech jsem stále nedokázala uvěřit, že jsou moje – v temně rudých kadeřích se leskly prameny zářící jako zlato či granáty, jako by snad byly z jantaru. Nedokázala bych ani spočítat, kolik žen mne už za ty roky zastavilo na ulici, aby mi pochválily tu barvu. A kolik mužů jsem slyšela zamumlat jakoby k nikomu konkrétnímu: no viděl jsi už takové vlasy? Bezpochyby se jednalo o to nejkrásnější, co na mně bylo.

Pustila jsem studenou vodu, předklonila se a přitiskla tvář k porcelánovému umyvadlu. Voda mi nádherně stékala po tváři a dál po krku. Krátkými doušky jsem polykala vzduch jako zlatá rybka vodu v akváriu. Elektrický větrák na stole se otáčel ze strany na stranu. Postavila jsem se před něj, až mi z chladu způsobeného vypařující se vodou naskočila husí kůže. Napudrovala jsem si pleť mastkem, natáhla na sebe uniformu, vybělenou a naškrobenou z prádelny, a když jsem ji zapínala odshora dolů, mé ruce se zastavily a spočinuly na ňadrech. Ten dotek jim musel připomenout rozkoš, jíž se jim nyní nedostávalo. Bradavky pod dlaněmi mi ztuhly.

S povzdechem jsem si narovnala límeček uniformy. Už jenom pár týdnů, utěšovala jsem se. Zašmátrala jsem v kabelce po voskové tužce a zrcátku. Nakreslila jsem si obočí, veselé obloučky dodávající mé tváři energický výraz plný empatie. Připnula jsem si bílý čepeček na vlasy, bílé punčochy k volně visícím podvazkům a zavázala tkaničky u bílých bot. Urovnala jsem si věci do skříňky a s kovovým cvaknutím jsem ji zavřela.

Gloria zvedla pohled, když jsem vešla do sesterny. Kočičí brýle jí balancovaly v polovině nosu. „Lucio, už můžeš jít,“ zavolala přes rameno na sestru z noční směny. „Rachel, půjdeš připravit pokoj pana Mendelsohna pro nového pacienta? Až budeš hotová, můžeš nachystat vozík s léky na osmou.“

Vyšla jsem na dlouhou chodbu táhnoucí se čtvrtým patrem. Dveře do pokojů pacientů byly otevřené a zajištěné, aby jimi mohl proudit vánek. Vzduch se ale místo toho jen líně vlekl, ztěžklý vlhkostí. Pokoj pana Mendelsohna se nacházel až na konci, vedle starého nákladního výtahu. Noční směna již odvedla svou práci. Podlaha jen zářila, jak byla čerstvě umytá, a v pokoji byla cítit dezinfekce. Stále ale bylo třeba vyměnit matraci, povléci postel a dát do nočního stolku vše potřebné. Na stěně v pokoji byly pořád ještě lepicí páskou upevněné pohlednice od dětí a vnuků pana Mendelsohna. Jednu po druhé jsem je sundávala a znovu myslela na to, jak předvídavý tenkrát byl, když poslal své děti pryč ještě dříve, než by byl odjezd nemožný. Jaké štěstí to bylo, že měl v New Yorku dostatečně vlivného příbuzného, který se za ně mohl přimluvit. Jaké štěstí děti měly, že navzdory stanoveným kvótám dostaly potřebné doklady. Flo tvrdila, že ji to donutilo věřit na zázraky, ale já jsem to tak nevnímala. Fakt, že jeden člověk či jedna rodina přežili, mi pouze připomínal ty tisíce a miliony jiných, kterým se totéž nepodařilo. Vzpomínala jsem si na přidušené ticho v kinech, když se promítaly filmové týdeníky o koncentračních táborech. Ty zoufalé oči civící z na kost vyhublých tváří.

Zatlačila jsem postel zpátky na místo, ke stěně jsem postavila židli pro návštěvy a z držáku u dveří vytáhla kartičku se jménem pana Mendelsohna. V duchu jsem uvažovala, kolikrát jsem to už dělala za ten rok od chvíle, kdy pracuji na čtvrtém patře. Jenže tohle nebylo číslo, které bych chtěla počítat. Sem nahoru jsem se nechala přemístit jen kvůli pracovní době. Dole, kde se každý den dělil na osmihodinové úseky, mi původně vyhovovalo, když jsem mohla střídat různé směny. Ranní, odpolední a noční. Když jsem se ale pak přestěhovala do Brooklynu, uvědomila jsem si, že když budu sloužit delší směny na čtvrtém poschodí, kterých však bude méně, ušetřím si celé hodiny, co bych jinak strávila v metru. Toto léto, když jsem doma v bytě trčela nervózní a sama, jsem ale přemýšlela, k čemu ty hodiny vlastně potřebuji.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

KAPITOLA JEDNA

KAPITOLA DVĚ