Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Jennifer L. Armentrout: Seznam mrtvých

Vydání první

Copyright © 2015 by Jennifer L. Armentrout

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2063. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Dead List

Český překlad © 2016 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2016 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2016 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0521-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0522-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Jennifer L. Armentrout

Seznam mrtvých

Prolog

Tenkrát

Pennovi Deatonovi bylo třináct, ale vypadal tak na deset. S malýma rukama i nohama byl z nás čtyř nejdrobnější a v tělocviku si ho kapitáni vybírali do družstva vždycky až jako posledního, pokud vůbec. Daleko raději pozoroval ptáky teleskopem, který mu před dvěma lety daroval k Vánocům dědeček, než aby běhal za míčem.

Pozorování ptáků jsem moc nerozuměla a nerozpoznala bych drozdce, ani kdyby na tom závisel můj život, přesto jsem s ním seděla v domku ve stromě hluboko v lese za jeho domem. Batoh jsem si odložila v koutě. Nohy jsem měla svěšené přes okraj dveří a jeden sandál mi sklouzl z nohy a skončil na zemi pod námi. Druhý mi nejistě držel na prstech. Byli jsme děsivě vysoko. Kdyby odsud někdo spadl, pravděpodobně by to skončilo hůř než jen několika polámanými kostmi. Protože se Penn bál výšek, vždycky mě překvapovalo, že sem nahoru leze. Asi pro něj byli ti ptáci důležitější než jeho strach.

Mohla bych dělat něco úplně jiného než tady sedět s Pennem, který pozoroval, cokoli chtěl, než půjdeme ke Gavinovi. Třeba běhat. Běhání jsem milovala. Pocit, jak se mi napínají a uvolňují svaly, jak mě pálí na plicích, zatímco tenisky dopadají na chodník, mi přinášel radost. Až budu chodit na střední, připojím se k oddílu přespolního běhu a k dráhovým běžcům.

Nebo jsem mohla jít rovnou ke Gavinovi. Nesměl chodit po škole ven, protože v garáži rodičů našel rachejtle a minulý týden je odpálil. Proto měl teď zaracha asi na milion let. Měl však doma nový herní systém, který mu nezabavili, a pořád jsme ho směli navštěvovat. Jensen už tam nejspíš byl a čekal na mě a na Penna. Neměl trpělivost, kterou sezení na stromě v tichosti při pozorování ptáků vyžadovalo. Na rozdíl od Penna byl Jensen do družstva v tělocviku vždycky vybrán jako první, a pokud neměl právě v ruce herní konzoli, raději běhal za míčem.

Nikdo z našich rodičů se nás čtyři nikdy nepokoušel rozdělit, dokonce ani když jsme byli ve velkém maléru. Od základní školy jsme byli pořád spolu, nerozlučitelní, podobní si jako vejce vejci, jak by řekla moje babička. Připadlo mi to jako divné přirovnání, ale zkrátka jsme byli malá parta a nejlepší kamarádi.

Jenže… jenže se to začalo měnit, a já jsem moc nechápala proč.

Gavina už trávit čas na stromě nebavilo, někdy se červenal a choval se divně. S Jensenem se všichni ve škole chtěli kamarádit, poslední dobou se kolem něj motaly hlavně holky.

Kousla jsem se do rtu a žaludek se mi překulil jako ten sandál na noze.

Moje máma říkala, že Jensen roste jako z vody. Byla to pravda, už nás všechny tři převyšoval. Já jsem nerostla vůbec. Shlédla jsem na tričko a povzdechla si. Byla jsem stejná jako loni, jako předloni i předpředloni. Pořád jsem měla plochý hrudník, a když jsem si vlasy zastrčila pod čepici, pletli si mě s klukem. Byla jsem přesvědčená, že mi nikdy nenarostou prsa jako ostatním holkám ve třídě, a to znamenalo, že Jensen o mně nikdy nebude smýšlet jinak než jako o té holce, kterou si vždycky pletli s „jedním z kluků“, s nimiž se poflakoval.

Uf.

Ani nevím, proč jsem se starala o to, jestli se zítra probudí a uvědomí si, že jsem holka. Je to blbost, rozhodla jsem se a rýpala si do nehtu, místo abych si ho okusovala. Máma se snažila, abych se to odnaučila. Nezáleželo na tom, jestli se nikdy nezměním, protože ani Penn se neměnil, i když s každým další měsícem pro něj byla škola těžší a těžší. Byl to pořád ten starý dobrý Penn a já jsem ho měla díky tomu vlastně ještě víc ráda.

„Tamhle!“ zašeptal Penn nadšeně.

Vzhlédla jsem, zamračila se a přimhouřila oči na strom, na nějž ukazoval. Trvalo mi několik vteřin, než jsem zjistila, že spatřil ptáčka s černým a bílým peřím na křídlech a červenou skvrnou na hrudi.

Zachvěla jsem se, když ptáček seskočil o větev níž a roztřásl listí. „Tyhle nemám ráda.“

Penn na mě pohlédl, zatímco v ruce svíral stříbřitou rukojeť poblíž čoček. Tmavé oči mu zářily nadšením. „Proč? Jsou nádherní.“

„Nevím.“ Zvedla jsem nohu nahoru a pták odletěl dál do stromu, kde našel listnatou skrýš. Sundala jsem si svůj jediný sandál. „Vypadá, jako by mu někdo podřízl hrdlo a vyvalila se na něj krev.“

Penn překvapením otevřel ústa. „To je… fakt nechutné.“

Zahihňala jsem se. „Je to pravda.“

„Nikdy mě nic takového nenapadlo. Fuj.“ Zadíval se zpátky do dalekohledu a já jsem si povzdechla. Jen tak brzy ke Gavinovi asi nepůjdeme. „Já mám tenhle druh rád.“

Nezapomněla jsem na to. Kardinálové byli Pennovi oblíbení.

1. kapitola

Teď

Hvězdy pokrývaly oblohu jako maličké pochodně a házely špendlíkové třpytky světla na temné pole, které sahalo až k okraji pečlivě zastřiženého trávníku. Odrýpávala jsem nálepku z láhve, kterou jsem držela v ruce, zvedla bradu a zavřela oči, když mi do obličeje zavanul teplý vánek končícího léta. Do holých nohou mě škrábala suchá drsná tráva. Pravděpodobně jsem seděla v mraveništi nebo blízko něj. Asi mě ti červení mravenci sežerou zaživa, bylo mi to ale fuk.

Za necelých osmačtyřicet hodin začne škola, maturitní ročník, a příští rok touhle dobou budu místo na hvězdy hledět na mihotající se světla města poblíž Marylandské univerzity.

„Ello, co tu sakra děláš?“

Při zvuku Lindsina hlasu jsem sebou škubla a pootočila se. Stála za mnou a v každé ruce svírala láhev piva.

„Dnes večer to bereš po dvou, jo?“ zeptala jsem se a povytáhla obočí. „Drsný, Linds.“

Zasmála se, posadila se vedle mě a dlouhé opálené nohy si složila pod sebe. Podala mi jednu láhev a nakrčila nos. „To těžko. Nejsem jedna z těch holek, které se opijí na Brockově večírku, shodí ze sebe svršky a skočí do bazénu, mimo jiné.“

Otevřela jsem pusu.

Linds zvedla ruku a umlčela mě. „Dobře víš, k čemu dojde. Stává se to každý rok. Jedna z těch hihňajících se hus se tam svlíkne a ukáže světu, Bohu i Ježíškovi svoje přednosti.“

Rty mi zacukaly. Linds a já jsme byly nejlepší kamarádky už od prváku, kdy jsme spolu pracovaly na společenskovědním projektu. Vždycky byla mnohem tvrdohlavější a hlasitější než já. Opravdu jste o ní nemohli říct, že je pěkná. Ne s těmi jejími vlnitými černými vlasy, jež vypadaly dokonale, ať už byly vyčesány do culíku, nebo volně rozpuštěné. Pěkná není slovo, které bych použila pro její téměř bezchybnou světlou kokosovou pleť, rty přímo stvořené pro reklamu na rtěnku a oči jako trnky.

To v žádném případě. Linds byla tím typem krásky, kterou jste měli chuť nakopnout do zadku, když si na sebe vzala bikiny. Tak byla nádherná.

„Pamatuješ loni?“ Linds se napila a opřela si láhev o lem džínových šortek. „Jak se tu Vee Bartolová svlíkla a tancovala na skokanském prkně? Jak klesla na prkno a začala vrtěla zadkem?“

Cukla jsem sebou. Vzpomněla jsem si na to snadno. Ne proto, že to Vee udělala, spíš kvůli pozdějším následkům. Od doby, co jsme byly v druháku, se to dělo každý rok. Párty, které Brock Cochran pořádal o víkendu před začátkem školy, se staly pro studenty skoro náboženstvím. Byly nechvalně proslulé. Jeho rodiče každý rok tuhle sobotu odjížděli a jeho starší brácha dodal alkohol všeho druhu. A někdo vždycky provedl něco, čeho potom celý následující školní rok pořádně litoval.

Můj úsměv se vytrácel stejně jako poslední dny léta. Natáhla jsem nohy, pohlédla na Linds a ve svitu měsíce jsem viděla, že už se neusmívá.

Kousla se do širokého spodního rtu. „Slyšela jsem, že se policie pořád domnívá, že utekla.“

Zakývala jsem prsty na nohou a znovu zvedla oči k obloze. Všichni chtěli věřit, že Vee utekla. I já. Všechny ostatní možnosti byly děsivé a ošklivé. Když však před dvěma týdny zmizela, její rodina promluvila v místních televizních stanicích a v slzách Vee prosila, aby se vrátila. Bylo dobře známo, jak už to tak na malém městě bývá, že se neztratilo nic z jejích osobních věcí.

Kdo asi utíká bez peněz, bez řidičáku nebo náhradního oblečení?

Nebo dokonce bez mobilu?

Linds upila piva a já se přinutila na Vee nemyslet. Nikdy jsem si s ní nebyla blízká, ale její situaci, ať už došlo k čemukoli, jsem měla problém opravdu porozumět.

Ticho kolem nás naplňovalo tlumené bzučení armády cvrčků, kteří se na nás asi každou chvíli sesypou. Nesnášela jsem brouky. Všechny typy hmyzu, až na berušky. Ty byly podle mě v pohodě. Ve vlasech mám pravděpodobně kněžici, toho smradlavého brouka. Slyšela jsem jednu před chvílí a nic mě nerozčílí spolehlivěji než jedna z těchhle prehistoricky vypadajících bestií. Byly úplně všude, vtrhly do Západní Virginie, jako by šlo o jejich osobní verzi dne D, a přetvořily si naše malé město ve svou hmyzí oběť. Brouci nejsou k ničemu. Kašlu na opylování. Můžou si opylovat můj zadek a –

„Věřila bys tomu?“ promluvila Linds a vytrhla mě z mé hmyzí obsese, než jsem mohla vyskočit z trávy a s křikem utíkat do nejbližšího úkrytu. „Nastupujeme do posledního ročníku. Konečně, sakra.“

Úsměv se mi vrátil a v žaludku jsem ucítila směšné zachvění. Maturitní ročník je vážná věc. Kromě toho, že bych mohla předměty prostě proplout, jsem byla připravená z tohohle města vypadnout. Marylandská univerzita sice nebyla moc daleko, ale stačí to. Pro teď. Útroby se mi zkroutily. Na jednu stranu jsem byla šťastná, na druhou jsem se cítila jako balon, který někdo pustil a nečekaně stoupal k obloze.

Ušklíbla jsem se nad tou představou a zadívala se na dvě láhve piva v rukou. Bože, musím se pořádně napít. Nebo pít míň. Spíš asi míň.

Linds se mi opřela tváří o rameno a já jsem se k ní naklonila. Její studená láhev se opírala o mou nohu. „Jenže mě štveš. Nepůjdeš na Západovirginskou univerzitu. Co si tam jen bez tebe počnu?“

„Pustíš si pusu na špacír častěji než teď?“ Zasmála jsem se, když se ode mě odtrhla a zalapala po dechu, jak předstírala, že je v šoku. „Budeš v pohodě. A budeme se navštěvovat každý druhý víkend, pamatuješ? A o prázdninách a svátcích budeme obě doma.“

„Já vím. A víš, co ještě vím? Najdeš si nového kluka a na Gavina si ani nevzpomeneš. Ani si nebudeš pamatovat jeho jméno. Kdo je ta nula, ta největší lama ze všech lam?“

„Největší lama ze všech lam?“ Vybublal ze mě smích. „Jsi namol?“

„Ne.“ Šťouchla do mě ramenem. „Víš, docela mě překvapuje, že tu není.“

„Je pořád ještě na pláži s rodiči. Vrátí se až zítra.“

Koutky rtů jí poklesly. „Ty s ním ještě mluvíš?“

Navzdory tomu, čemu Linds věřila, když jsme se s Gavinem koncem května rozešli, bylo to oboustranné… v podstatě. Chtěl pokročit v našem vztahu dál, než jsem já s ním chtěla zajít. Nechoval se jako pitomec. Naštěstí se zdálo, že se mu ulevilo, že do něj nejsem tak zabouchnutá, jak jsem si myslela, že jsem. Znali jsme se od základní školy a byli odedávna nejlepší kamarádi. Chodili jsme spolu poslední dva roky, bylo to fajn… a pohodička. Jenže jsme se dostali do bodu, kdy jsem z čehokoli nemravného začala mít pocit, jako bych se muchlovala s vlastním bráchou, což bylo zkrátka nechutné.

A to ani nemám bráchu.

„Gavin a já jsme pořád kamarádi, Linds. To víš.“ Napila jsem se ze své staré láhve a málem hodila šavli, jakmile mi teplé pivo sklouzlo do krku. Fuj. „A opravdu nechci s nikým randit. K čemu by to bylo? Stejně odjedu na univerzitu.“

Linds se zadívala ke hvězdám a ušklíbla se. „Víš, kdo jde taky – aspoň podle toho, co jsem zaslechla – na Marylandskou?“

Povytáhla jsem obočí a čekala. Všichni a jejich sestra a bratr i Marie, matka boží, šli na Západovirginskou univerzitu nebo na Shepherdskou. Když mi neodpověděla, šťouchla jsem do ní loktem a povzdechla si. „Tak kdo?“

„Jensen Carver. Prý jde na Marylandskou. Mohla by ses s ním dát dohromady.“

Zírala jsem na ni a několikrát zamrkala. „Jensen? Myslím, že jsem s ním za poslední čtyři roky neprohodila víc než jednu větu, Linds. Takže nechápu, proč by mi mělo záležet na tom, že jde na stejnou univerzitu.“

„Je právě nejvhodnější chvíle udělat z jedné věty dvě a proměnit to ve žhavý taneček.“ Zahihňala se a já na ni jen zírala. „Co je?“

„Co je? Je to arogantní pitomec!“

„Ššš,“ tišila mě se smíchem a ohlédla se přes rameno. Mluvit ošklivě o sexy klucích – a Jensen byl Sexy s velkým S – bylo očividně něco, co ani ona nedělá nahlas. Od bazénu jsme však byly dost daleko. „Pořád nechápu, co s ním máš za problém.“

Naklonila jsem hlavu a střelila po ní smrtícím pohledem. „Ale jo, chápeš.“

„Už je to přece dávno, Ello.“ Protočila panenky. „Každopádně si nemyslím, že je arogantní.“

„Nemluví s nikým jiným kromě své party kámošů a holky, co s ní právě ten měsíc randí. Vůbec nechápu, jak může být tak populární.“ To byla lež. Znala jsem důvod. I když Jensen nepocházel ze super bohaté rodiny jako Brock a strávil dobu od prváku do poloviny třeťáku v jiném státě, byl sexy a sportovec – pravidelně hrál na postu rozehrávače. Přidejte k tomu sebevědomý a dostanete magická tři „S“ popularity.

Sexy. Sebevědomý. Sportovec.

Tak už to na střední chodí.

Dlouze jsem se napila z nové láhve piva.

„Možná je jenom tichý?“ namítla.

Po pravdě toho Jensen nikdy moc nenamluvil. Jenže to bylo v minulosti. Neměla jsem tušení, jaký je Jensen teď. Potřásla jsem hlavou a zastrčila si pramen vlasů zpátky za ucho. „Proč se o tom vůbec zase bavíme?“

„To je fuk. Tak budeme obě v posledním ročníku singl. Pravděpodobně je to tak nejlepší.“ Křenila se tak, že jsem věděla, že jí tmavé oči září. Zvedla svou láhev vysoko mezi nás. „Připíjím na maturitní ročník, zlato!“

Nebyla jsem si jistá, kterou láhví si mám přiťuknout, když jsem to teď byla já, kdo svíral dvě. Nakonec jsem zvedla tu napůl vypitou a cinkla s ní o tu její. „Bude to dokonalý rok.“

„To teda bude. A bude ještě lepší, jestli přestaneme sedět stranou samy jako dokonalí blázni.“

Zasmála jsem se. „Máš pravdu. Nech mě…“ Nechtěla jsem nechat láhev ležet v trávě. Pokrčila jsem rameny. „Vlastně nic.“

Zvedla jsem se na nohy a zavrtěla boky, aby mi šaty sklouzly na místo. „Nemám na zadku hlínu? Nebo brouky? Nemám na sobě někde brouky? Řekla bys…“

Linds si odfrkla. „Žádní brouci na tobě nejsou, ty šílenče. Tak…“ Praštila mě po zadku s takovou silou, že jsem se o pár centimetrů posunula. „Jestli tam byli, teď už nejsou.“

„Díky.“ Otočila jsem se a zadívala se na ni. „Mimochodem se cítím, jako bych byla zneuctěna.“

„Zmlkni.“ Provlíkla ruku kolem mého předloktí a zazubila se. „Líbilo se ti to. Každý je rád, když mu Lindsey trochu sáhne na zadek.“

„To jsem slyšela.“

Ostře se nadechla. „Ty mrcho.“

„Nápodobně.“

Sevřela mi paži pevněji a její smích prořízl noční vzduch. „Tě miluju.“

„Já tebe už dlouho,“ odpověděla jsem s úsměvem, zatímco jsme šlapaly do mírného kopce, až se nám před očima znovu zjevila rozjetá párty. Očividně jsem se schovávala déle, než jsem si uvědomovala. „Páni.“

Jasná světla ozařovala velkou terasu a přeplněný bazén. V paprscích poletovaly malé tečky, skoro jako třpytky… pokud by ty třpytky nebyly ve formě brouků, kteří vás s největší pravděpodobností ukoušou k smrti.

Fakt musím přestat na ty brouky myslet.

Dunění hudby proťaly výkřiky a smích. Voda vystříkla do vzduchu a smáčela hlouček holek obutých v jehlách, které stály příliš blízko, když nějaký kluk z fotbalového týmu skočil do bazénu a způsobil takový šplíchanec, že by to promáčelo polovinu naší maturitní třídy.

Prohledávala jsem obličeje, jestli nezahlídnu nějaké kamarády, a zastavila se pohledem na velkém shluku mužských těl. Skupinka kluků bez triček poblíž plynového grilu byla výběrem toho nejlepšího, co mohla Martinburská střední nabídnout. Všichni ti kluci dělali nějaký sport – fotbal, americký fotbal, baseball nebo basketbal. A všichni to brali vážně.

Díkybohu.

Jejich oddanost různému typu oblíbeného amerického sportu se jim odrážela na bicepsech a vypracovaných břišních svalech, až se z toho holkám vařil mozek. A zapalovala lýtka.

Kdokoli tvrdí, že chlapi jsou jenom vizuální tvorové, nedívá se správným směrem, před námi se totiž právě naskytla pastva pro oči.

Nejblíž u grilu stál v černých plaveckých kraťasech Brock. Prozrazovaly ho jeho nakrátko ostříhané tmavé vlasy, stejně jako zaklánění hlavy a hlasitý smích. Moje rty na ten zvuk reagovaly. Vždycky se choval kamarádsky a byla s ním legrace… když měl náladu.

V prváku jsem do něj byla trochu blázen, ale on chodil s Monikou Grahamovou – s jednou z těch promáčených holek u bazénu v botách na podpatku. Pořád se rozcházeli a zase dávali dohromady. Nikdy nebyl volný, aby se do něj člověk mohl fakt šíleně zabouchnout, jenže podle jeho nejnovějšího statusu na Facebooku, který aktualizoval před dvěma týdny, byl teď k mání. A když byl Brock zrovna singl, rád se bavil. To věděli všichni.

Vedle něj stál Mason Broome – fotbalista a hulič trávy v jednom. Rozpuštěné blond vlasy mu sahaly po ramena. Momentálně hýbal pánví… zajímavé. Linds se s Masonem během léta vyspala. Nic z toho nevzešlo, myslím ale, že do něj byla pořád celá žhavá, aspoň podle toho, jak ty jeho pohyby pánví sledovala.

Naproti nim zíral do bazénu, jako by v té chvíli byl radši někde úplně jinde, ten, o kom jsme před chvílí mluvily – Jensen Carver.

Jako ženská jsem musela uznat, že je to rajcovní chlap, a tak není divu, že holky v jeho přítomnosti odhazují kalhotky. Odsunu-li naši společnou minulost a jeho aroganci stranou, byl to ten nejkrásnější kluk, co jsem v životě viděla.

Jensen měl světle hnědé vlasy, které na slunci vypadaly skoro jako tmavě blond. Byly vlnité a obvykle mu padaly do čela. Když býval mladší, nosíval je tak dlouhé, že mu do očí padaly pořád. Měl výrazné lícní kosti a silnou, ostře řezanou čelist a rty… no, tak plné rty, že se vám podlamovala kolena, když jste si představili, že by vás líbal. Mírná skoba na nose, jež byla pozůstatkem roky starého zranění při fotbale, kdy hrál za jiný stát, jeho pěknému vzhledu ještě přidávala. Oči měl světle modré, někdy šedé. Ne že bych jeho očím věnovala tolik pozornosti. A jeho tělo?

Hoch na sobě pracoval. A pěkně tvrdě.

Ze všech kluků tady byl asi ten nejštíhlejší a nejvyšší. Zatímco Brock a ostatní byli mohutní ve stylu zadáků, on byl skoro o hlavu vyšší než zbytek kluků a měl takové břišáky, že jsem měla chuť se jich dotknout, abych se přesvědčila, že jsou skutečné.

„Tak mě napadá, jestli ta holka ví, že skrz její tričko vidím její růžovou podprsenku,“ poznamenala Linds. „Pěkný.“

Neměla jsem tušení, o kom to teď mluví, byla jsem však za to rozptýlení ráda. Nepotřebovala jsem zírat na Jensena. Linds něco vykřikla a kluci se otočili. Jeden z nich zvedl mobil.

„Hej!“ Zvedla jsem láhve, vystrčila bok a zubila se do foťáku spolu s Linds. Záblesk připomínal výbuch minislunce. „Jak moc hloupě vypadám?“

Brock naklonil hlavu na stranu a prohlédl si mě. Ten pohled… No, zrůžověly mi tváře. „Vypadáš super. Jako vždycky.“

Takovou odpověď jsem rozhodně nečekala. Tváře mi hořely. Sklonila jsem láhve, abych tu nestála jako opilá husa. Zadívala jsem se na Linds. Přeskakovala očima ze mě na Brocka. „Hm. Díky.“

Zakřenil se. „Není zač. Dneska piješ za dva?“

Místo abych se ohradila a vysvětlila, že si nejsem jistá, jak jsem skončila se dvěma láhvemi piva jako totální ubožačka, jsem pokrčila rameny. „Jasně. Proč ne?“

„Skvělý.“ Brock se ohlédl přes rameno, když něco pronesl Charlie Lopez. Velký kluk s velkým úsměvem. Netušila jsem, co řekl, Brock však přikývl.

„Bavíte se dobře, holky?“ zeptal se Mason a vrátil Linds její dřívější pohled, až na to, že na ni koukal, jako by byla nahá.

Linds přikývla. „Jo, jsme připravené začít si tuhle párty užívat.“

Střelila jsem po ní pohledem, kterým jsem říkala: opravdu? Kluci se rozestoupili a já jsem se nějak dokázala zbavit láhve s teplým pivem a měla dost rozumu, abych odmítla nabízené panáky. Byla jsem lehká váha, a protože jsem sem přijela autem, nerada bych skončila jako položka v tragické statistice, která se pořád omílá na hodinách zdravovědy. Konverzace mezi lidmi plynula, s výjimkou Jensena. Teď se díval do pole, z kterého jsme právě přišly, s napjatým výrazem.

Takový přátelský typ.

„Ty nejdeš na Západovirginskou, že ne?“ otočil se ke mně Brock s otázkou a překvapil mě tím. Jak to jen pro všechno na světě ví? Zakřenil se a já jsem si uvědomila, že jsem se zeptala nahlas. Fakt super. „Linds to musela prozradit Masonovi. Řekl mi to před pár týdny.“

To dávalo smysl. Asi. „Jo, chci se dostat pryč z tohohle státu a poznat nové lidi, chápeš?“

„Jo, chápu. Kdyby nebylo fotbalu, udělal bych to samý.“ Hodil po mně dokonalým úsměvem, v němž předvedl dokonale bílé zuby. Už stál blíž a paží se otřel o mou, kdykoli si zvedl láhev k ústům. „Bude se nám po tobě stýskat. Mně určitě.“

Nad tím nečekaným oznámením jsem povytáhla koutky rtů. Pochybovala jsem, že to myslí vážně. „Díky.“ Zamračila jsem se. Za co jsem mu kruci poděkovala? Brock se usmál od ucha k uchu. „Chci říct, že mně se bude stýskat po všech – i po tobě – až škola skončí.“

„Ale máme před sebou ještě celý školní rok. Měli bychom se snažit, abychom na něj nezapomněli.“ Zachytil pramen mých blond vlasů a zastrčil mi ho zpátky za ucho. Přísahala bych, že hovor kolem nás na vteřinu nebo dvě utichl. „Je to tak?“

Přistihla jsem se, že přikyvuju, zatímco jsem klouzala pohledem z Brocka a přistála jím na Jensenovi. Hleděl na mě. Byla moc velká tma, abych rozeznala jeho současnou barvu očí. Teď na něj zírám já. A za nic na světě jsem nedokázala očima uhnout. Sval na čelisti mu pravidelně cukal. Zvedl láhev ke rtům a sledoval mě přes její hrdlo, zatímco pil.

Jo, pořád jsem na něj upírala pohled.

Rychle jsem se zadívala jinam a zamrkala. Poblíž naší skupinky teď stála Monika. Byla to krásná holka, stejně jako Shawna a Wendy, její nejbližší kamarádky už od pískoviště.

Poté co se Jensen loni přistěhoval zpátky do města, chodil s Wendy celé dva týdny. Během té krátké doby na něm ta domýšlivá drobná blondýnka neustále visela, až školní chodby a jídelna připomínaly natáčecí plac pro lehčí porno. Nyní stála vedle něj a nakláněla se k němu tak blízko, že se mu ňadry prakticky otírala o hrudník.

A že to byl nádherný hrudník.

Monika se na mě usmála a přehodila si superlesklou černou hřívu přes rameno. Na oplátku jsem na ní zamávala prsty, v nichž jsem svírala láhev. Napadlo mě, že by mohla hrát v reklamě na šampon.

Linds se najednou zahihňala a já jsem se k ní prudce otočila. K hrdlu měla přilepený Masonův obličej. Buď jí něco šeptal, nebo jí olizoval krk. Obojí bylo možné. Všichni se tu párovali a já jsem se nějak ocitla po Brockově boku.

Co se to tu kruci děje?

Brock přistoupil blíž a otřel se o mě ramenem. „Co si na chvíli popovídat? Někde dál od těchhle pitomců?“

V ústech mi vyschlo. Máma ze mě nevychovala hlupačku. „Popovídat“ znamenalo něco zcela jiného než mluvení. I když se mi Brock líbil, neměla jsem v úmyslu stát se jeho kamarádkou s výhodami, než se rozhodne, že nemůže žít dál bez Moniky.

Ustoupila jsem o krok, zrovna když se Jensen otočil a odhodil láhev do nejbližšího koše. Zabloudila jsem pohledem na jeho tvář a srdce mi poskočilo. Pokožku měl tmavší, jako by se červenal, a rty stažené do úzké linky.

„Mizím odsud,“ oznámil a vylovil z kapsy plaveckých šortek klíčky od auta.

„Cože?“ vyhrkl Charlie a vykročil k Jensenovi. Shawnu táhl za sebou. „Jak to, že mizíš?“

Jensen šel dál.

„Nech ho bejt!“ zakřičel Brock a chytil mě kolem pasu. „Něco mu vlezlo na mozek. Tak ať se baví sám.“

Jak Jensen procházel kolem bazénu, zvedl paži a vystrčil prostředník. Brock zaklonil hlavu a hlasitě se zasmál. Protože Charlie uháněl za Jensenem a Linds byla krůček od výroby dětí s Masonem, zůstala jsem s Brockem sama.

A jeho ruka mi právě sklouzla po zádech níž. Sevřel mě a já jsem vykvikla.

„Lekavá?“ zeptal se a sklonil se k mému krku. Ukročila jsem stranou, než mohl dokončit, cokoli měl v úmyslu. Vzhlédl a zamračil se. „Copak? Nechceš si popovídat?“

„No…“

Téměř ospalým pohledem znovu zabloudil na mé tělo. „Pěkný šaty. Jsou nový?“

Vlastně byly. Pořídila jsem si ty žluté letní šaty bez ramínek kvůli téhle párty. Máma tvrdila, že žlutá se nejlíp hodí k mé bledé pleti i světlým vlasům. Pro jednou měla pravdu. Přinutila jsem se usmát a poodstoupila. „Jo, jsou.“

„Jsou hezký. Vypadáš v nich sexy.“

„Děkuju,“ zamumlala jsem a narazila do rovné zdi domku u bazénu.

Brock ke mně přistoupil, v prstech mu visela láhev piva. „Jsi tak sexy.“

Vykulila jsem oči a on se opřel rukou o stěnu vedle mé hlavy. Proklouzla jsem mu pod paží. Otočil se a zmateně se zamračil.

„Kam jdeš?“ chtěl vědět.

„Musím už domů, ať není zle,“ zalhala jsem. Už hodně měsíců jsem si nemusela dělat starosti s tím, kdy přijdu domů, ovšem kdyby ještě jednou řekl sexy, asi bych se pozvracela. „Ale dobře jsem se tu bavila. Musím jít. Tak ahoj!“

Brock se vydal za mnou, pak však zabloudil pohledem doprava a zamračil se. „Hej!“ zařval. „Kdo vás sem sakra všechny pustil?“

Ohlédla jsem se a spatřila tři vyzáblé děti, které vypadaly, jako by taky neměly páru, co tady dělají. Ti tři kluci se po sobě vyděšeně podívali. Něco na nich mi způsobilo bolest na hrudi, připomněli mi… Zavrtěla jsem hlavou a pročistila si myšlenky.

Brock odhodil láhev piva stranou. Odrazila se od keře a rozbila na chodníku.

„Charlie!“ zavolal a zakřenil se tak, až se mi z toho stáhl žaludek. Vypadal jako lev, který se chystá zaútočit na třínohou gazelu. „Podívej se, copak to tu máme.“

Neměla jsem tušení, kde je Charlie, využila jsem však toho rozptýlení, otočila se, pospíšila si k hrstce tancujících těl a odhodila skoro plnou láhev piva do koše. Očima jsem vyhledala Linds, ale ani ji, ani Masona jsem nikde neviděla.

Věděla jsem, že už je nejvyšší čas odsud vypadnout, abych neprovedla nějakou hloupost, proto jsem vklouzla do domu a popadla svoje klíče. Ležely vedle nepoužívaného chlebníku, kde jsem je předtím nechala. Napadlo mě, že až dorazím domů, ponořím se do nejnovějšího dílu Bratrstva černé dýky, který na mě trpělivě čekal na mém polštáři. Nevím, co na těch drsných vulgárních upírech vidím, že jsem z nich v sedmém nebi, ale prostě to tak je. Jediné další knihy, které na mě měly takový efekt, byly ty, co jsem tajně kradla mámě, když nedávala pozor. Romanťárny od Kristen Ashleyové.

Kvůli nim jsem se toužila přestěhovat do Colorada.

Linds si ze mě utahovala, že jsem knihomolka, občas jsem však potřebovala uniknout ze skutečného života a čtení bylo ten nejlepší a nejrychlejší způsob, jak to udělat.

Vyšla jsem ven a zamířila k přední bráně. Jak jsem šla přes trávník, zvuky večírku v pozadí utichly.

Musím napsat Linds a dát jí vědět, že odjíždím, jenže mobil jsem nechala v autě. Opakovala jsem si to, abych na to nezapomněla. Šla jsem podél vysokého živého plotu, který odděloval trávník od tmavé cesty před Brockovým domem.

Jeho dům byl na téhle osamělé boční cestě jediný na kilometry daleko, dnes večer byly ovšem obě strany ulice obležené auty, a tak jsem byla nucena zaparkovat hodně daleko. Chůze k autu mi proto připadala nekonečná.

Objala jsem se kolem pasu a zrychlila. Sandály mi cvakaly po asfaltu a ten zvuk se rozléhal. V takové tmě, bez pouličních lamp a jen pod tenkými paprsky měsíčního světla dopadajícího na silnici, to byla strašidelně dlouhá procházka.

Čekala jsem, že z hustého stromořadí podél cesty vyběhne bigfoot nebo okřídlený mothman. Nakonec jsem přece žila v příšerami pověstné Západní Virginii.

Když jsem si představila tu obrovitou stvůru s křídly, jak vyletí ze stromů, přeběhl mi mráz po zádech a proklínala jsem svou představivost. Na to zrovna teď myslet nepotřebuju, když tu jsem sama.

Jakmile jsem zahlédla svoje auto, široce jsem se usmála. Už jsem skoro tam. Sevřela jsem klíčky pevněji v prstech, zastavila se u dveří řidiče a stiskla odemykací tlačítko.

Auto na mě zapípalo.

Sandály mi pořád klapaly po asfaltu.

Ne. Počkat. Po zádech mi šplhali mravenci. Už stojím, takže ty kroky… nejsou moje.

Na zátylku se mi zježily chloupky. Prudce jsem se otočila a rozhlédla se po temné silnici kolem sebe. Bez dechu jsem mhouřila oči do temných stínů mezi auty.

Nic jsem neviděla.

Uběhly vteřiny, kdy jsem se neodvažovala pohnout nebo hlasitěji nadechnout. Napínala jsem uši, jestli nezaslechnu kroky, rozléhalo se tu však jen tiché cvrlikání hmyzu, co vylézal v noci. Co když opravdu existuje bigfoot? Nebo čupakabra?

Nebo obrovský masožravý smradlavý brouk?

Jsem fakt blbá.

Nikdo tu není. Jde jen o další případ přehnané Elliny fantazie. Místo práva bych na univerzitě mohla spíš studovat tvůrčí psaní. Dokázala jsem se vyděsit kvůli něčemu neškodnému tak moc, že bych mohla být levnou napodobeninou Stephena Kinga.

Tiše jsem se zasmála, otočila se zpátky k autu a natáhla se po klice. Sotva jsem se jí dotkla konečky prstů, najednou mi vlasy na spánku ovanul teplý vzduch.

To bylo jediné varování.

Všechny instinkty v těle se mi okamžitě probudily, křičely na mě, ale bylo pozdě. Na ústech mi přistála dlaň. Prudce jsem sebou trhla, klíčky mi vyklouzly z prstů a s cinknutím dopadly na silnici.

Mozek se mi zastavil, neschopen porozumět tomu, co se děje. V další vteřině mi nohy vlály ve vzduchu a vzdálenost mezi mnou a autem se zvětšovala. Někdo mě nesl pryč.

Hrůza mi ledovými prsty sevřela vnitřnosti a vytrhla mě z šokem způsobené ztuhlosti. O slovo se opět přihlásil instinkt. Srdce mi bušilo dvakrát rychleji, jak jsem se útočníkovi snažila vykroutit, házela jsem sebou ze strany na stranu a snažila se odtlačit tu paži, která mě svírala pod hrudníkem, jako by byla z oceli.

Útočník zavrčel, ale držel mě od sebe dál. Panika ve mně narůstala jako obrovská vlna, co smete pláž. Drápala jsem do ruky, jež mi ucpávala ústa, jenže nehty jsem zarývala jenom do hrubých rukavic. Krátce a prudce jsem oddechovala.

Tohle se neděje. Proboha, tohle se mi přece neděje.

Ohnala jsem se paží, zoufale jsem se ho snažila zasáhnout, ovšem moje úsilí vyšlo naprázdno. Vzdálili jsme se od mého auta už několik metrů, blízko za zády byl les. Hluboko uvnitř, v té části mozku, která přes omračující hrůzu pořád ještě fungovala, jsem věděla, že jestli mě zatáhne do lesa, bude zle – opravdu nebezpečně zle.

Protože jsem nevěděla, jak bojovat nebo se bránit, naplno mě ovládla panika. Kopala jsem nohama, ztratila sandály a ten náhlý pohyb způsobil, že útočník zakolísal. Znovu jsem vyhodila nohy do vzduchu a jemu na náspu podklouzly nohy.

Spadli jsme na zem jako hromádka paží a nohou. Já jsem si při dopadu vyrazila dech. Bojovala jsem však o přežití. Nevšímala jsem si bolesti v žebrech, převalila se na kolena a lezla po malém náspu nahoru. Prsty jsem bořila do vlhké zeminy, zpod nohou mi odpadávala tráva a hlína.

Vykřikla jsem a prolomila okolní ticho. Ptáci se rozletěli, mávali křídly a chrastili silnými větvemi stromů nade mnou. Vydrápala jsem se na asfalt a znovu vykřikla.

„Pomoc!“ řvala jsem na pusté silnici. „Pomozte mi někdo –“

Na záda mi dopadla váha a srazila mě k zemi. Koleny a dlaněmi jsem sklouzla po drsné vozovce a rozedrala si kůži. Silnou bolest však okamžitě přemohla narůstající hrůza.

Můj výkřik se ztlumil do zachroptění, jak mi něco narazilo do zad a omráčilo mě. Paže mě přestaly podpírat a skončila jsem tváří na silnici. Rychle jsem se převalila na záda a hleděla do obličeje zastíněného temnou kapucí. Zahlédla jsem odlesk zipu, ovšem pod kapucí jako by nebylo nic než temnota.

Okamžitě jsem se pod ním zavrtěla, házela boky a snažila se ho ze sebe setřást, ale z obou stran do mě tlačily silné nohy a držely mě na místě. Kolem krku jsem ucítila ruce, které uťaly můj křik. Přišla jsem o dech dřív, než jsem si uvědomila, že jsem se nadechla naposledy.

Otevřela jsem ústa, abych do sebe nasála kyslík, ale jen jsem naprázdno rozlepila rty. Nic. Ani doušek vzduchu. Tlak sílil, hrdlo mě bolelo. Cítila jsem, jak mi svaly a kosti v krku vřískají bolestí. Plíce jsem měla v křeči.

Jako studený závan ledového větru se přese mě převalila realita. Ať už mi chtěl v temném lese udělat cokoli, tohle bylo horší. Chystal se mě zabít.

Proboha, ne, takhle ne. Takhle nechci umřít, na kraji cesty, pro nic za nic. Nechci vůbec umřít.

Probudila se ve mně nová panika. Ohnala jsem se rukama, mlátila ho do paží a hrudi, jenže nic nezabíralo. Odtáhl se a vyhnul se tak úderu do obličeje, ale prsty jsem mu dosáhla na kapuci a silou ji stáhla.

Hrůza mě připravila i o poslední kapku kyslíku, díky níž se mé plíce zoufale snažily přežít.

Zíralo na mě něco jako vystřižené z hororu. Obličej útočníka zakrývala maska klauna – tvrdá, plastová. Bílá jako duch s malými červenými kolečky na tvářích. Vyděšeně jsem na ni hleděla. Otvory pro oči byly široké s třemi namalovanými černými řasami. Nad očima byly dva černé obloučky. Špička nosu byla nakreslena červeně a rty v širokém obscénním úsměvu odhalovaly falešné přerostlé zuby.

Zcela vystrašená jsem sáhla po masce, jenže ten, kdo mě držel, ucukl. Kapuce mu spadla dál dozadu a odkryla červenou kudrnatou paruku.

Celé tělo jsem měla jako v křeči a házela jsem sebou na cestě. Tohle… tohle bude to poslední, co uvidím, uvědomila jsem si hloupě, když jsem se ho snažila znovu udeřit, moje ruce se mnou však nespolupracovaly. Nečinné svaly dopadly vedle mě, ležely jakoby v nepřirozeném úhlu.

Jak se ke mně naklonil, maska se ke mně přiblížila a zastavila se sotva tři centimetry od mé tváře. Bušení v hrudi zpomalovalo, on natočil hlavu na stranu a sledoval mě odněkud zpoza těch temných děr.

Moje rty se pokoušely zpracovat slovo, které jsem nemohla pronést. Prosím. Opakovala jsem si to pořád dokola. Prosím.

Vrtěl hlavou a zpoza masky se ozval tichý opovržlivý zvuk. Do očí mi vhrkly slzy a kutálely se mi po tvářích a ta maska se přede mnou v temnotě, která se mě snažila pohltit, rozpíjela.

Pak jeho ruce zmizely a moje plíce se zoufale naplnily, lapaly po vzduchu. Nerozuměla jsem tomu, ale mohla jsem dýchat! Chytil mě kolem ramen a zvedl jako mrtvou váhu a –

Cestu zaplavila jasná světla a útočník ztuhl. Vteřinu se nehýbal a vzápětí mě pustil. Temenem jsem se praštila do vozovky, oslepilo mě to a kolem mě se rozprostřela temnota.

Znovu jsem ucítila něčí paže. Ozývaly se hlasy – hlasy, které jsem rozeznávala a které měly znamenat určité bezpečí. Někdo zakřičel. Slyšela jsem dusot nohou. Nedokázala jsem zvednout hlavu, ale zase jsem viděla. Viděla jsem hvězdy.

Jak se nade mnou rozpíjely, pořád vypadaly jako maličké pochodně. Někdo mě sevřel v náruči, zvedl mě k nim a do ucha mi drsně zašeptal: „Mám tě.“

2. kapitola

Pokus o vraždu přitáhl všechny policajty odevšad.

Pokusila jsem se v nemocničním lůžku posadit a nevšímala si slabého pnutí na žebrech ani tupé bolesti v hlavě. Máma stála vedle mě a jemně mě zatlačila zpátky. Její jindy vyčesané blond vlasy jí padaly ve volných vlnách na ramena a v oříškových očích, spíš zelených než hnědých, se zračila starost.

„Zlato, jenom lež a odpočívej,“ napomenula mě a uhladila mi po stranách tenkou modrou přikrývku. „Moc se nehýbej.“

„Poslechni mámu,“ ozval se hlas z okraje postele.

Střelila jsem pohledem k tátovi. To, že byli oba ve stejném pokoji, navíc na délku paže od sebe, dokazovalo, jak vážná tahle situace je. Očividně to, že mě někdo málem uškrtil, bylo pro většinu lidí důležité a přivedlo to rozvedené rodiče do stejné místnosti.

Bolela mě hlava.

„Mami,“ vydechla jsem a pohlédla na dva důstojníky státní policie, kteří stáli za ní. Ještě víc jich čekalo na chodbě – městští, okresní a státní. Od chvíle, co jsem se v sanitce probudila, mě policajti a další lidi zahrnovali otázkami. „Jsem v pořádku. Opravdu jo.“

Máma zavrtěla hlavou a posadila se vedle mě. „Skoro tě…“ Roztřeseně se nadechla. „Mohla jsi být…“

Žaludek se mi bolestivě sevřel. I když nedokázala tu větu dokončit, věděla jsem, co myslí. Táta natáhl ruku a položil ji na moji nohu, která se rýsovala pod přikrývkou.

Mohla jsem umřít, jenže on mě škrtit přestal a zvedl mě, jako by mě plánoval odnést z cesty – omráčenou, ale ne mrtvou.

A to mě děsilo víc než cokoli jiného.

V krku mi uvízl knedlík a opřela jsem se zpátky do plochých polštářů naskládaných za mou hlavou. Zachvěla jsem se a pomalu vydechla. Ani jsem si neuvědomovala, že jsem zadržovala dech.

Za mámou přešlápl z nohy na nohu policista Ritter. „Omlouvám se, že vám pokládám otázky. Vím, že jste vyčerpaná…“

„To nic.“ Zvedla jsem ruce a začala si otírat obličej, než jsem se zarazila. Pokožku jsem měla poškrábanou, jak jsem se tváří odřela o vozovku. Spustila jsem ruce. „Tohle je důležité, já vím.“

„Pořád mluvíte o útočníkovi, jako by to byl muž, ale proč jste si jistá, že to byl muž?“ zeptal se s čepicí pod paží. „Řekla jste, že útočník měl masku a paruku.“

„Masku klauna?“ zamumlal táta a prohrábl si rukou pečlivě zastřižené hnědé vlasy. „Co se s tímhle městem děje?“

Městem? Spíš s tímhle světem. Ztěžka jsem polkla a trhla sebou. Klauni mě nikdy dřív neděsili, jenže teď už se nebudu schopna na žádného podívat. „Zvedl mě, jako bych nic nevážila, a já rozhodně vážím dobrých –“

„Zlato,“ ozval se tiše táta a zadíval se na mě. „Myslím, že to pochopil.“

Policista přikývl. „Existuje ale i spousta silných žen, Ello. Jenom na to upozorňuju, protože si chceme být jistí, že víme vše, abychom tu osobu našli.“

Shlédla jsem na svoje rozedřené ruce. V záblesku jsem je viděla, jak sahají po klice. Byla jsem tak blízko k tomu, abych se dostala do auta – do bezpečí. Vzpomínka na to, jak mě zvedl a nesl pryč, byla příliš čerstvá. Roztřeseně jsem se nadechla.

„Ello,“ zašeptala máma a položila mi třesoucí se ruku na paži, zatímco mi táta sevřel nohu. „Jsi v pořádku?“

Přikývla jsem a zvedla oči k policistovi. „Když mě poprvé popadl, přitáhl mě zády k sobě.“ Kousla jsem se do rtu. Táta pustil moji nohu a odsunul se. Tělo měl ztuhlé. Vydýchanou místností kolovalo napětí. „Necítila jsem žádná… víte…“

Prsa. Ňadra. Kozy. Cecky. Poprsí. Nedokázala jsem se přimět nic z toho před tátou vyslovit, obzvlášť když vypadal, jako by se nejradši vrhl pod postel.

Naštěstí policista chápavě přikývl a nemusela jsem to dál rozvádět. Položil mi ještě pár otázek a pak jednu, kterou mě překvapil. „Docházíte za doktorem Oliverem, je to tak?“

„Ano.“ Pohlédla jsem na rodiče, ovšem jim asi ta otázka divná nepřipadala.

„Můžu se vás zeptat, proč navštěvujete psychiatra?“

Do tváří se mi nahrnulo horko. Bylo hloupé cítit se kvůli tomu v rozpacích, když vezmete v úvahu, že jsem málem umřela na odloučené silnici, ale nelíbil se mi výraz, který se mihl policistovi v obličeji. Jako by se divil, co je se mnou špatně, že musím navštěvovat terapeuta.

„Trvali jsme na tom, aby k němu docházela po našem rozvodu,“ odpověděla máma a no, nebyla to tak úplně lež. Ne docela. „Prostě se s tím neuměla snadno vyrovnat.“

„Dobrá.“ Ritter se zadíval na svého kolegu. Široká ramena mu napínala zelenou uniformu. „Mám na vás ještě jednu otázku, ano?“ Když jsem zlehka přikývla, usmál se na mě – asi mě tím chtěl uklidnit – já jsem se však znepokojeně zavrtěla. „Byla jste si blízká s Vee Bartolovou?“

Táta si na posteli poposedl. S pobledlým výrazem se obrátil k policistovi. „Není to ta holka, co se ztratila?“

„Před dvěma týdny,“ zašeptala jsem, zvedla ruku a lehce se dotkla konečky prstů hrdla. „Neznala jsem ji moc dobře. Sice jsme spolu v podstatě vyrůstaly, ale nebyly jsme kamarádky, a když jsme se potkaly, jenom jsme se pozdravily.“

Máma nakrčila čelo, naklonila se ke mně a bezmyšlenkovitě mi odhrnovala prameny vlasů dozadu. „Slyšela jsem ve zprávách, že se policie domnívá, že možná utekla. Tak co to má s tímhle společného?“

„Myslíme si, že utekla,“ odpověděl policista klidně. „Ale v těchto případech se musíme na situaci dívat ze všech úhlů. Její zmizení a tento útok sice nemusí mít nic společného, přesto to musíme prověřit.“

„To je pochopitelné,“ promluvil táta a potřásl hlavou. „Moje dcera je v bezpečí, je to tak?“

Zatímco policista zodpovídal otázku, tělo jako by mi zkamenělo. V myšlenkách jsem se vrátila k Vee Bartolové. Domnívala se policie, že se jí stalo něco jiného, a neříkali veřejnosti celou pravdu? Nevěděla jsem to. A taky jsem nerozuměla tomu, jak by to, co se mi stalo, mohlo souviset s Vee.

„Ještě si musíme promluvit s několika lidmi – s těmi, kteří byli na tom večírku a odcházeli, když došlo k útoku,“ pokračoval Ritter.

Jakmile jsem si vzpomněla na ten hlas – na jeho hlas, jak říká: Mám tě – zase jsem ztuhla. Sevřela se mi hruď. Domnívala jsem se, že s ním už mluvili. Zadívala jsem se na dveře, kdovíproč jsem čekala, že uvidím stát na chodbě i jeho, ale nebyl tam.

„Jestli vás napadne cokoli dalšího, neváhejte a zavolejte nám, prosím.“ Ritter podal mámě malou bílou vizitku. Otočil se a pak se u dveří zastavil a ohlédl se na mě. „Měla jste velké štěstí, slečno.“

Zadrhl se mi dech a pevně jsem zavřela oči. Nepotřebovala jsem, aby mi to říkal. Věděla jsem to moc dobře. Oficiálně jsem se stala jednou z malého procenta těch, kdo se štěstím útočníkovi unikli.

Měla jsem štěstí.

„Viděla jsi zprávy?“ Z mého pokoje se sem nesl Lindsin hlas. „Jsi všude. Dokonce se jim dostala do rukou školní fotka z loňského roku. Ta, jak sis myslela, že je dobrej nápad vyčesat si dva prasečí ocásky. Vypadáš na ní, jako by ti bylo dvanáct.“

Můj odraz v zrcadle sebou škubl a zabručela jsem. Pokožka na mé pravé tváři vypadala, jako bych na ni vypotřebovala celou tvářenku. Když jste se zadívali ještě pozorněji, moje tvář připomínala jahodu. Fakt hrůza.

Odtáhla jsem se a vzala do ruky řasenku. Ani bez té obří rudé skvrny můj obličej obvykle moc make-upu nesnesl. Kdybych použila víc než lesk na rty a řasenku, vypadala bych jak klau–

Nedokázala jsem tu myšlenku dokončit.

Všechno na mém obličeji bylo v podstatě moc velké. Moje oči, lícní kosti i ústa. Díky božímu milosrdenství nebo tátově DNA jsem měla malý nos. Na to, abych udělala cokoli speciálního se svými vlasy, jsem dnes ráno neměla náladu. Spadaly mi tak v blond vlnách kolem tváře.

Přetřela jsem si rty leskem a zamračila se, protože se mi třásla ruka. Skálopevně jsem si namlouvala, že jsem připravená jít do školy, že nepotřebuju žádné volno. Jak jsem zírala na svou bledou tvář, přesvědčovala jsem samu sebe, že jsem v pořádku. Úplně v pohodě.

Jsem naživu.

Zachvěla jsem se, když jsem si představila ty prázdné temné díry místo očí. Ztěžka jsem polkla a v krku mě zabolelo. Zadívala jsem se na otevřené dveře koupelny. Lindsin hlas neumlkal. Pořád mluvila o zprávách. Minulou noc jsem sotva spala. Tělo mě bolelo a tepalo mi v místech, kde by mě to ani nenapadlo. A malá… maličká část mě do školy jít nechtěla.

Nechtěla ani vystrčit nos z domu.

V žaludku se mi převaloval mrazivý strach. Nejvíc mě děsilo to, že jsem se mu nebyla schopná bránit. Bojovala jsem s tím útočníkem jako zvíře zahnané do kouta, určené k porážce. Neuměla jsem se zkrátka bránit. A kdyby při mně v sobotu v noci nestálo štěstí…

Musím na to přestat myslet.

Zhluboka jsem se nadechla, odtáhla se od umyvadla a pospíšila si z koupelny do svého pokoje, který byl hned vedle. Náš dům na Rosemont Avenue byl starý, jako by tu stál už za občanské války, možná takový ten starý strašidelný typ, ale před rozvodem a předtím, než trh s nemovitostmi zkolaboval a než… no, než se změnilo všechno, máma s tátou celý dům předělali, takže se z malé zbytečné ložnice vedle té mojí stala koupelna.

Linds seděla na mé posteli s nohama složenýma pod sebou. V ruce držela starého modrého medvídka, kterého jsem nikdy neměla to srdce se zbavit, přestože jsem neměla tušení, který ze Starostlivých medvídků to je.

Malinko se na mě usmála. „Ach, Ello…“

„Copak? Vypadám strašně, že jo? Moje tvář?“ Povzdychla jsem si a stáhla si lem trička níž. Linds měla na sobě roztomilé šaty, já jenom džíny a tričko. Kvůli ní jsem měla pocit, že bych se měla na první školní den obléct líp.

„Nejde o tvoji tvář.“ Kousla se do rtu a sklouzla pohledem níž.

Na můj krk.

Dělala jsem všechno možné, abych se na něj nedívala a nemyslela na to, protože když jsem se poprvé zahlédla v nemocnici, podlomila se mi kolena. Obě strany hrdla mi pokrývaly podlitiny, fialovočerveně zbarvené – bolestivá připomínka rukou, které mě pevně svíraly a odřízly mě od kyslíku.

Zavrtěla jsem hlavou a nechala vlasy spadnout dopředu. Konečky mi sahaly až pod hrudník. „Co takhle? Na to, abych si vzala šátek, je moc teplo.“

„Lepší.“ Odložila medvídka stranou, rozmotala nohy a vyskočila. „Vlastně na tom nezáleží. Vypadáš skvěle.“

„A taky všichni v celém statě vědí, že mě někdo škrtil, co?“ Přinutila jsem se lhostejně pokrčit rameny. „Není důvod to skrývat.“

Linds s pevnými kudrnami na hlavě dotančila až ke mně, objala mě kolem ramen – opatrně, aby se vyhnula mým žebrům, i když ta mě už ve skutečnosti nebolela.

„Bože, Ello, jsem tak ráda, že jsi v pořádku.“ Sevřela mě a hlas se jí prohloubil. „Nevím, co bych dělala. Celá ta věc je tak zatraceně šílená a strašidelná.“

Objala jsem ji na oplátku. „To teda je.“ Což byla svatá pravda. V neděli večer se u nás zastavil Ritter, jen aby mě zkontroloval. Ten mladý policajt věřil, že ten, kdo na mě zaútočil, pravděpodobně zmizel z města, a že nemám důvod k obavám, ale včera večer ve zprávách jiný policejní důstojník varoval lidi, zejména mladé ženy, aby na sebe dávaly víc pozor a všímaly si svého okolí.

Podle statistiky bych měla být v bezpečí. Na koho asi dvakrát zaútočí tentýž šílenec? Uvnitř jsem však pořád cítila strach, ležel mi v žaludku jak studený balvan.

„Jsi v pořádku?“ zašeptala, přilepená na mě jako stahovací fólie.

„Jo.“ Byla jsem v pořádku díky tomu, že jsem nemyslela na to, co by se mohlo stát, kdyby nezasvítily ty reflektory. Včerejší noc však byla zlá. Jak jsem ležela vzhůru a zírala do stropu, nedokázala jsem myslet na nic jiného než na ty dlouhé chvíle, kdy jsem nemohla dýchat a nedokázala dělat nic, abych se ubránila.

Celá jsem se zachvěla a odtáhla se od Linds, než to mohla ucítit. Zhluboka jsem se nadechla. „O něčem jsem přemýšlela.“

„O čem?“ Zvedla svoji tašku.

Já jsem tu svou popadla z podlahy. „Řeknu ti to cestou do školy. Jestli hned nevyrazíme, přijedeme pozdě.“

Máma stála v kuchyni a nalívala si do hrnku kávu. Když se ke mně otočila, v černých kalhotách a bílé halence, ta rozhozená žena ze včerejška byla pryč. Jako vedoucí pobočky místní banky měla máma volnou pracovní dobu a ráno, než jsem odjela do školy, byla vždycky doma. Jen středy byly horší. Každý čtvrtek ráno musela být v Huntingtonu, takže tam vždycky ve středu odpoledne po práci jela a vracela se domů až ve čtvrtek pozdě večer.

Jinak se ta společně trávená rána stala tradicí od chvíle, co nás táta opustil.

Natáhla se za sebe a podala mi zapečené sladké tousty zabalené v ubrousku. Jeden pro mě a jeden pro Linds. „Připravená na všechno?“ zeptala se.

„Na cokoli,“ odpověděla jsem a vzala si od ní tu sladkou dobrotu. „Děkuju.“

Linds se k mámě naklonila a políbila ji na tvář. „Jste super. Zapečené tousty. Moje máma mi dělá jenom hrnek kafe.“

Máma se zasmála. „Ach, s kávou počkej, jak nejdéle to dokážeš.“ Opřela se bokem o linku a otočila se ke mně. „Víš určitě, že chceš jít do školy už dnes? Vím, že by pochopili, kdyby ses tam neukázala, a já bych mohla zavolat do banky. Taky by to pochopili.“

Včera se o mě starala celý den jako nějaká kvočna. I když se mi líbí, když mě někdo obskakuje, rozhodně nezmeškám první den školy. „Jsem v pořádku. Vážně. Chci jít do školy.“

Linds se kolem mě protáhla a ušklíbla se.

„Hele, už musíme jít,“ oznámila jsem a couvla. „Mám tě ráda.“

„Já tebe taky.“ Hrudník se jí zvedl, jak se zhluboka nadechla. Pak z opěradla židle sebrala svoje sako. „Napiš mi, až dojedeš do školy a pak až odtamtud budeš odjíždět, dobře?“

Přikývla jsem. Došlo mi, že se jí v nadcházejících měsících budu muset častěji hlásit.

Venku už brzy ráno svítilo slunce. Nasadila jsem si sluneční brýle a seběhla schody z verandy po dvou. Jakmile jsem došlápla na chodník, ucítila jsem v zádech divný pocit. Chloupky na pažích se mi postavily do pozoru. Ten pocit…

Sevřela jsem pevněji školní brašnu. Navzdory pražícímu slunci jsem si najednou připadala jako zasazená v ledu. Dech se mi ve vyschlém hrdle zadrhl.

Linds se vedle mě zastavila a zamračila se. „Co je?“

Otočila jsem se. Čekala jsem, že máma stojí ve dveřích a dívá se za námi, ale nikdo tam nestál. Veranda byla prázdná a na jejím konci se v mírném větru kolébala stará dřevěná houpačka. Zadívala jsem se před sebe a rozhlédla se po trávníku a chodníku před domem. Viděla jsem odsud střechu své jetty.

Mrazivý pocit nezmizel, ale přiměla jsem se nadechnout a udělat krok. Svedla jsem to na paranoiu, což se rozhodně dalo pochopit. Před necelými osmačtyřiceti hodinami jsem čelila něčemu, co mě nikdy v životě nenapadlo, že se mi stane. Jasně že jsem trošinku paranoidní.

Usmála jsem se na Linds, která se začala nervózně kroutit. „Nic.“

Upírala na mě pohled, chvíli váhala a pak se vydala k autu. Setřásla jsem ten divný pocit, nadechla se vůně čerstvě posečené trávy a přešla trávník. Na chodníku u auta jsem se prudce zastavila.

Zatracenej hajzl.

Na mém čelním skle seděl ten smradlavý hnědý brouk.

Zapištěla jsem jak malá holka, oběhla kapotu jetty a prudce otevřela dveře. Skočila jsem do auta a okamžitě za sebou dveře zabouchla pro případ, že by ten brouk byl rychlý jak ninja, což skoro byl.

Nastartovala jsem a zapnula stěrače. Když odhodily brouka na druhý konec světa, křenila jsem se jak šílenec.

Table of Contents

copyright

titul

Prolog

1. kapitola

2. kapitola