Text © 2016 by Jana Shemesh

Jacket design © 2016 by Marek Novák

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-5155-7

Jeseň

Pomaly, opatrne otvárala oči. Konečne sa jej to podarilo. Ale nie nadlho. Svetlo ju pichalo, oslepovalo. Nevládala držať viečka. Veľmi ju bolela hlava, šiju mala paralyzovanú. V panike sa pokúšala zistiť, čo sa stalo. Viečka jej opäť padali.

Uvedomila si, že keď sa pozerá a rozmýšľa zároveň, oči sa jej zatvárajú rýchlejšie. „Musíš, sakra, robiť len jednu vec,“ opakovala si. „Inak sa z toho nevymotáš. Len sa pozeraj.“ Sústredila sa najviac, ako mohla.

Ani to jej nevydržalo dlho. Oči po chvíli zase videli len tmu. Pokúšala sa identifikovať, kde je. Nevedela, či leží, stojí, alebo sedí. Najpresnejšie asi bolo to, že sa vznáša, ale nevedela, či je to možné. Neverila na také veci. Spoliehala sa len na svoj mozog. Ale ten nefungoval, ako bola zvyknutá. To nebolo dobre. Nič nebolo dobre. Strácala rozum.

Viacerí by povedali, že o rozum prišla už dávno. Menila sa ľuďom pred očami. Zanedbávala sa. Chodila neupravená, zle oblečená. K okoliu sa správala hrozne, v práci nestíhala, zabúdala na stretnutia a termíny, ku klientom bola nepríjemná.

Priatelia sa jej snažili dohovoriť, ale ona ich programovo ignorovala. Po čase ľudí odpudzovala, začali sa jej vyhýbať. Bolo jej to jedno. Keď v práci udrela kolegyňu do tváre, v okamihu ju vyhodili. Šepkalo sa, že šéfovia len na to čakali.

Aj tak všetko len kazila a radšej jej už nedávali nijakú dôležitú zákazku. Tá mladá dievčina na ňu nepodala trestné oznámenie, ale keby to tak bolo, ani by ju to nevystrašilo. Tak veľmi jej bolo všetko jedno. Nechcelo sa jej žiť.

Vodič, ktorý ju nadránom zrazil, vypovedal, že mu skočila pod auto. Brzdil, ako sa dalo, ale prekvapila ho. Akoby stratila pud sebazáchovy. Nesnažila sa uhnúť, chrániť si telo. Myslel si, že je nejaká bezdomovkyňa omámená lacným vínom, nejaká bláznivá starena. Mandy Cohenová mala štyridsať rokov, vlastnila byt na najlepšej adrese a poznala azda každého, čo niečo znamenal v biznise aj politike. Mala však problém. Veľký problém.

Adam Cohen si robil raňajky. Presne podľa rozpisu osobného trénera. Na prejedenie to rozhodne nebolo. Dával si pozor na to, ako vyzerá. Chlapi vo Firme si hovorili, že najprv začne ovísať brucho a potom aj...

Nemal rád tieto sprosté vtipy ani mužov vo Firme. Prázdna tuposť maskovaná silnými rečami. Pred dvadsiatimi rokmi, keď so sestrou snívali a plánovali si budúcnosť, by si ani nepomyslel, že bude trpieť takýchto plytkých ľudí, že sa bude smiať na ich nechutných narážkach.

Ale vtedy Adam ani netušil, ako chutí tridsaťročná whisky, ako dobre sa býva obklopený talianskym nábytkom vyrobeným na mieru a dovolenkuje na safari v Afrike. Mal drahé koníčky a výplata vo Firme mu ich vedela financovať. Bol špička. Predal by čokoľvek, komukoľvek. Vo svojej minimalistickej kuchyni ako z katalógu sa stále necítil dobre. Pár mesiacov po Haninej náhlej smrti sa stravoval v reštauráciách, ani len pohár vody si tam nešiel zobrať. Strašili ho spomienky na ňu.

Tam ju našiel. Zvalenú na kachličkách, ktoré sama toľko vyberala. Mala tridsaťpäť rokov a zabil ju infarkt. Od detstva trpela vrodenou srdcovou poruchou. Stačila silná chrípka a srdce sa roztrhlo.

Nikdy to nikomu nepovedal, ale za Haninu smrť sa vinil. V to ráno bol v sprche dlhšie ako zvyčajne. Nechcel sa s ňou stretnúť, naťahoval čas, aby odišla z domu predtým, ako by jej musel dať zvyčajnú rannú pusu a štípanec do zadku. Tak sa to naučil vo Firme. My chlapi...

Noc predtým sa zase pohádali pre jej rodinu. Odmietol ísť na spoločný víkend. Hanina sestra, jej muž prezývaný Hňup a ich tri deti. A, samozrejme, Hanina matka a jej dýchavičné otázky, kedy konečne bude svadba. Vždy tie isté scény. Hňup sa opil a bol sprostý, Hanina sestra sa od hanby a hnevu rozplakala, deti sa na to pozerali s otvorenými ústami a Hana sa cestou domov, celých sto kilometrov, ospravedlňovala za niečo, čo bolo mimo nej, lebo sa bála, že ju opustí. Ako keby nechápala, že problém je ona a nie jej rodina, ktorú on otvorene ignoroval.

Neznášal jej neistotu, jej podliezanie. Vedel to pochopiť a ospravedlniť u jej sestry, lebo tá bola hlúpa, slabá a finančne závislá od Hňupa. Ale Hana? Nedávalo to zmysel. Bola úspešná, mala všetko, čo chcela.

„Nerátaj s tým, že tento víkend pôjdem k vašim. Musím dokončiť ten nový projekt, nemám čas. Sama dobre vieš, aké sú cesty cez víkend. A vôbec, vždy odtiaľ prídeme rozvadení,“ vysvetľoval jej v ten večer.

Začala vykrikovať. Nepočúval ju. Jej repertoár už poznal. Ako tradične, aj v tú noc všetko zakončila vetou, že lepšia nanič rodina ako nijaká.

Nebol si tým istý, ale nemal chuť jej to vysvetľovať. O svojej rodine, o sebe a Mandy, Hane prezradil minimum. Mal svoje dôvody. Pravdupovediac, nemal sa veľmi čím chváliť. Hana jeho rodinu aj tak nikdy nestretne, tak načo to riešiť.

Išla spať na gauč. Plakala. Myslela si, že ho obmäkčí. Jej inscenované plače ho však po piatich rokoch spoločného života už nedojímali. Niekedy si želal, aby už nebola. Aby raz prestala potupne znášať jeho výpady. Aby neprehĺtala jeho nadávky, že je sprostá krava bez mozgu. Aby sa mu postavila, aby mu odpovedala rovnako vulgárne, ako sa na ňu osopil on.

Sám ju vyhodiť nevládal, hoci by to bolo ľahké. Asi by bola v šoku, ale to by s ním už nič nemalo. On však nevedel v osobnom živote robiť nezvratné rozhodnutia. Jedno jediné urobil pred dvadsiatimi rokmi a dodnes sa to s ním ťahalo.

Nenávidela ten dom. Nechcela, aby ho kupovali. Vraj tam bude mať autorskú slobodu. „Čitatelia a vydavateľ predsa čakajú na ďalšiu knihu,“ opakoval jej David. Ona už rok nenapísala ani čiarku. A ani nemienila.

Otravovalo ju to. V krátkom čase jej vydali tri knihy, ktoré boli bestsellermi, dokonca aj v zahraničí, a ani kritika ich celkom neposlala do pekla.

David to pochopil tak, že z nej bude stroj na peniaze. Zasekla sa. Začal jej zdôrazňovať, najprv celkom milo, potom čoraz agresívnejšie, že by mala niečo so sebou robiť. Nechápala.

Veď ona bola v pohode. Veľa toho nepotrebovala, aj keď podľa Davida bola rozmaznaná Telavivčanka, ktorá nevedela, čo je nedostatok, a nikdy o nič nemusela bojovať. Nebola ako on. On sa stále za niečím plahočil. Spotený, dýchavičný hlupák.

Ani ten dom nechcela kupovať. Ani si brať hypotéku. Netúžila bývať v kibuci, na vidieku, kde ešte bežne po ulici chodili traktory, ľudia ráno vstávali, aby podojili kravy, a verili, že súkromné vlastníctvo je nemorálne. Šesťdesiat kilometrov od Tel Avivu, dvadsať kilometrov od poriadnej reštaurácie a tridsať od supermarketu.

David povedal, že dom a hlavne pozemok majú obrovskú hodnotu. O ničom inom sa už s ňou nedokázal baviť. Napokon sa podvolila, chcela im ešte dať šancu. Dom plánoval zbúrať. No výbor v kibuci mu to nechcel dovoliť. Výbor tam rozhodoval o všetkom. Presne tak ako pred mnohými rokmi. Jeden dom, jeden hlas.

David sa prerátal. Bol presvedčený, že so starčekmi to pôjde ľahko, že si ich omotá okolo prsta. Ale ona bola realistka a poznala vášeň týchto ľudí pre ich pôdu, ich štýl života. „Keby mali dosť peňazí v hotovosti, nikdy by nám dom nepredali. Nerozumieš tomu?“ vysvetľovala mu, keď jej celý nadšený priniesol plány od architekta.

Nechceli tam prišelcov a ich novoty. A on teraz na nich ide s demoláciou. Na ľudí, čo sa desia špekulantov s realitami. Blázon. On bol presvedčený, že zmenia názor. Nehádala sa s ním. Naťahovačky s výborom ju len utvrdzovali v názore, že dom nemali kupovať. Bol nudný, zanedbaný, staromódny. Vôbec sa nepodobal architektonickým skvostom, v ktorých bývali ich známi.

Štyri izby, veranda, veľká neupravená záhrada. A ešte jedna podkrovná izba. Plná vecí po predchádzajúcich obyvateľoch.

Ani s tými nemohli nič robiť. Hoci kibuc dom posledným nájomníkom zobral, veci v izbe boli ich. David zisťoval na výbore, kde by ich našiel. Nikto sa s ním nechcel baviť. Členovia výboru odkazovali jeden na druhého, tvárili sa tajomne.

Neta z toho nemala dobrý pocit. Nechcela mať u seba cudzie veci. Plánovala si z podkrovia urobiť pracovňu. A potom, ako tu mali žiť s ľuďmi, ktorí neboli ochotní odpovedať na ich otázky a pomôcť im?

Prepustili ju z nemocnice. Vraj ju zrazilo auto. Nič z toho si nepamätala. Aj policajtom tak povedala. Tí sa uspokojili s tým, že v krvi mala vysoké promile alkoholu. Panička sa pripila, neodhadla situáciu na ceste a zrazilo ju auto. Môže byť rada, že sa jej nestalo nič vážne. Oni nemali veľmi čo riešiť.

Rozhodla si, že toto bude najlepšia verzia. Nepotrebovala, aby skúmali jej motívy a ešte ju poslali na pozorovanie niekam na psychiatriu.

Mala úraz hlavy, ale nebolo to nič vážne. Po pár dňoch mohla ísť domov. O týždeň jej naplánovali kontrolu.

Byt, do ktorého sa vrátila, bol vyslovene špinavý, veď neupratovala týždne a panej na upratovanie dala výpoveď. Nemohla nájsť čisté obliečky, bola hladná, no chladnička bola prázdna a páchla. Nemala silu ísť si niečo kúpiť, nevládala ani zavolať donáškovú službu. Išla spať hladná, prikrytá špinavou dekou, ktorú si držala ďaleko od tváre, aby nedostala svrab. Keď zaspávala, hovorila si, že ráno dá určite všetko do poriadku. Na druhý deň ju zobudil telefón. Niekedy okolo obeda. Volala Maša z firmy. „Pani Cohenová, viem, že u nás už nepracujete, ale ide o váš posledný projekt. Klient chce naspäť dokumentáciu. Mám v záznamoch, že naposledy ste si ju vzali vy, ale nemám tu poznámku, že by ste ju vrátili. Veľmi ma to mrzí, ale riaditeľ na mňa nalieha, aby som to vybavila,“ takmer šepkala dievčina.

Tak sa zvykli Mandy prihovárať všetci jej podriadení, potichu, s rešpektom a so strachom. Mandy sa okamžite prebrala. Vo firme už síce nepracovala, ale záväzky voči nej ešte mala. Manažérska zmluva. „Maša, práve som na rokovaní,“ zaklamala. „Neviem presne, o čom hovoríte. Ale doma sa pozriem a dám vám vedieť.“

Mala pocit, že Maša tomu neverí. Vždy ju považovala za bystré dievča. Dúfala, že pochopí, že ich má hľadať sama.

Otočila sa a zaspala. Okolo štvrtej popoludní sa prebrala. Bolela ju hlava. Asi aj od hladu. Doma nemala ani lieky proti bolesti. Recept od doktora Levina stratila. Prezliekla sa z ufúľaných teplákov do menej ufúľaných teplákov a vybehla z domu. Vrátila sa s plnou taškou nezdravého jedla, ktoré pôžitkársky nahádzala do seba, a zase zaspala.

Bola na ceste k sebazničeniu. S autom jej to nevyšlo, tak sa bude snažiť prejesť k nejakej chorobe. Nebude to síce také rýchle, ako si predstavovala, ale ona bola trpezlivá.

Zháňal ho nejaký doktor Levin z poisťovne Makabi. Nechápal. Nebola to jeho zdravotná poisťovňa, meno lekára mu nič nehovorilo. Asistentke povedal, aby ho zapierala. Cítil, že pôjde o nejakú nepríjemnosť.

Levinovi nezavolal ani nasledujúce tri dni. Potom tá ťapa asistentka naletela na doktorove úlisné triky a prepojila ho do kancelárie. „Dobrý deň, pri telefóne doktor Levin. Pred časom som ošetroval vašu sestru. Mala prísť na kontrolu po menšom úraze hlavy, ale neprišla a nedarí sa nám ju kontaktovať. Nebolo to nič vážne, ale v takýchto prípadoch sme radšej, keď môžeme pacienta ešte prehliadnuť,“ vysvetľoval Adamovi.

Ten ho netrpezlivo počúval a všetkými silami bojoval proti tomu, aby naňho nenakričal, že jeho šibnutá sestra ho vôbec nezaujíma, nestýka sa s ňou a nechápe, prečo ho Levin otravuje.

Adama sestra uviedla ako kontaktnú osobu, preto mu volá. Levin musel byť jasnovidec. „Nemal som pocit, že pani Cohenová má ešte niekoho iného,“ vyčítavo povedal Adamovi. A akoby vedel ešte viac, nadiktoval mu Mandinu adresu a telefónne číslo. Veľmi správne predpokladal, že Adam ich nemá. Možno mu to aj sama povedala. Mandy sa rada sťažovala.

O pár dní bol neďaleko sestrinho bytu na obchodnej schôdzke. Zastavil sa u nej, hoci nemal chuť ju vidieť. No po Haninej smrti, hoci to bolo už dávnejšie, nechcel ďalšie výčitky svedomia.

Mandy evidentne nebola doma. Nereagovala na zvonenie, búchanie ani nebrala domáci telefón. Vydýchol si, aj keď rozmýšľal, či náhodou neleží mŕtva v byte a nemal by ešte silnejšie búchať na dvere alebo niekoho zburcovať.

Potom si všimol, že spod rohožky vykúka lístok.

„Keby ma niekto hľadal, išla som do kibucu pozrieť náš starý dom.“ Bože, čo je to za odkaz? Keby to uvidel nejaký vlamač, len by sa potešil. Stráca rozum? A komu to vlastne napísala?

Preklínal svoje impulzívne rozhodnutie zistiť, čo je vo veci. Ale aj tak si povedal, že si urobí výlet na vidiek.

Sedela vo dverách na verandu a snažila sa vymyslieť prvú vetu. Neprítomne sa pozerala pred seba, keď si všimla, že na zárubniach je niečo vyryté. Niekto si tam značil výšku svojich detí. Boli dve. Dvojčatá. Chlapec a dievča. Len o niečo starší ako ona. Museli to byť deti bývalých majiteľov domu.

Povedala si, že Davidovi o svojom náleze nepovie. Ani nevedela prečo. Toto bude jej úloha. Ona zistí, čí bol ich dom.

Bude na to potrebovať Ronyho. Pri spomienke naňho sa usmiala. Chýbal jej, bastard jeden. Rony, to bol Tel Aviv, jej mladosť a sny.

Vyrastali spolu v jednom dome, kamarátili sa od škôlky. Rony bol detská televízna hviezda. Niekoľko rokov ho obsadzovali do všetkých zábavných programov aj rodinných seriálov, poznal najslávnejších hercov aj najvychytenejšie modelky. Neta však stále zostávala jeho najlepšou kamarátkou.

Lichotilo jej to. Záujem verejnosti o Ronyho aj to, že sa občas spolu objavili v spoločenskej rubrike vo víkendových novinách. Boli dobrí priatelia, ale nikdy medzi nimi nič nebolo.

Rony sa k dievčatám veľmi nemal. Ani v puberte, ani po tom, keď už aj tie najväčšie uhrovité polená z triedy mali frajerky. Neta sa ho na to nikdy nepýtala, hoci si myslela svoje. Rony bol jednoducho Rony.

Po niekoľkých rokoch prestal byť televíznou hviezdou. Napichal si náušnice a krúžky na najnemožnejšie miesta na tele, stratil detský kukuč aj nevinnosť a o takých nemali v televízii záujem. Rony však za tie roky spoznal veľa ľudí aj ich tajomstiev. Mal zvláštne známosti a veľa ľudí mu dlhovalo.

Robil analytika pre jednu investičnú spoločnosť. Neta tomu nikdy neverila. Rony nemal na takú pozíciu ani vzdelanie, ani výdrž. Analytik bolo krycie meno pre to, čo robil v skutočnosti. Špehoval ľudí, preveroval klientov. Nielen ich bonitu, ale aj slabé miesta.

Ak mohol niekto vypátrať predchádzajúcich majiteľov ich domu, bol to Rony. Neta tušila, že za mlčaním kibucníkov nie je len nezdvorilosť a odmeranosť voči prišelcom. Niečo sa stalo a všetci si mysleli, že najlepšie bude, keď o tom nebudú hovoriť. Tak sa to Nete zdalo.

Zavolala Ronymu a dohodla si s ním schôdzku. Hneď ako sa dalo. Tak veľmi túžila po Tel Avive. Z kibucu sa nepohla už týždne.

V ich starom dome niekto býval. Mladá žena. Veľmi pekná a veľmi smutná. To bolo Mandy jasné hneď. Smútok až vyžaroval z jej tela. Mandy sa len chcela pozrieť na dom, predtým ako sa prežerie k smrti, a odísť, ale tá mladá žena ju zdržala.

Bolo na nej niečo fascinujúce. Určite nebola normálna. To vedela Mandy posúdiť podľa seba. Chodila po izbe, veľa telefonovala, smiala sa a potom plakala. Bol to prekliaty dom, Mandy to vždy hovorila. Prekliaty... Už jej bolo zima, bola hladná a aj cigaretu by si rada zapálila. Keď počula, ako sa k záhrade približujú deti so psami, skryla sa v húštine. Nemohli ju tam vidieť. Teda aspoň dúfala, že ju nemôžu zbadať.

Keby ju našli, určite by to povedali výboru. V kibuci sa všetko hovorilo výboru. A Mandy Cohenová pri ich starom dome, to by bol problém. Veľký problém. Hlavne ak by sa to dozvedel Efraim Tzur.

Rozhodla sa, že sa vráti na druhý deň. Teplejšie sa oblečie a zoberie si ďalekohľad. Aj tak nemala čo robiť. Hľadať firemné papiere, ako sľúbila Maši, sa jej nechcelo. Mala taký celkom jasný pocit, že ich nenájde, a ona sa nerada púšťala do vopred stratených vecí.

Domov prišla až v noci. Stratila sa v poli, nevedela nájsť odbočku na diaľnicu. Nevypočula si dvadsať odkazov, čo mala na telefóne, lebo tušila, od koho a o čom budú. Ani sa neprezliekla, len sa tak zvalila do postele. Zabudla sa dokonca aj najesť, ako si naplánovala. Na druhý deň stála v húštine už o šiestej ráno.

Zaparkoval na poľnej ceste. Pri ústí dávnej skratky k ich domu. Nevošiel do kibucu hlavnou bránou. Len sa tak zakrádal. Ako kedysi otec. Aj ten sa vždy len potichu zakrádal. Emanuela Cohena v kibuci trpeli. Nič nevedel, nič nerobil a do všetkého kibicoval.

Najprv zbadal ich starý dvor. Niekto sa tam snažil upratať, to bolo očividné. Spomenul si na letá, keď tam sedávali, lebo vnútri bolo neznesiteľne horúco. Otec deklamoval svoje nemožné básničky a Mandy ho počúvala, ako keby za niečo stáli. Bol to brak.

Mandy sa hnevala, keď o nich tak hovoril. „Nerozumieš literatúre, umelci sú nedocenení, raz ešte bude z otca národný básnik,“ vykrikovala vtedy s nástojčivosťou tínedžerky.

Adam sa jej smial do tváre. Otcova poézia bola slabučká a ľudia na utárané básničky nemali čas. Hlavne nie kibucníci.

Približoval sa k záhradnej bránke, keď ju zrazu zbadal. Aj keď, čo asi čakal? Veď sama napísala, že tam bude. Dopekla, dopekla, dopekla! Bola to Mandy. Čo tam robila v maskáčoch a s ďalekohľadom v rukách? Čo sa hrá na agentku? Nemal svoju sestru rád, ale vedel, že sa ľahko vyľaká a potom vreští ako zmyslov zbavená. Tak radšej ustúpil. Nemal chuť na jej hystériu, na jej choré spôsoby.

Pozerala sa smerom k domu. Svietilo sa v ňom. V oknách nemali závesy ani rolety. Cítil sa ako v letnom kine. V izbe bol muž, sedel pri stole a niečo písal do notebooku. Mal zapnutý televízor, ale nezdalo sa, že by ho sledoval. Izba vyzerala len spolovice zariadená, ako keby sa prisťahovali len nedávno.

Adam rozmýšľal, čo tam Mandy robí. Ona nikdy nič nerobila len tak. Celý jej život pôsobil ako chaos, ale hlboko vnútri bola Mandy najorganizovanejšia osoba, akú poznal. Taká bola od detstva. Systematická a odhodlaná na všetko.

Boli dvojčatá, ale ona vždy vyzerala staršia ako on. Bola vyššia, silnejšia, pekná. „Ty si taká neduživá plánka,“ hovorievala mu mama.

Bol presvedčený, že mama ju má radšej. Potom

Mandy hodil do postele škorpióna. Mama ho našla a zbila ho ako žito. „Ty si sa načisto pomiatol, veď ju mohol pohrýzť. Vieš, že na to sa umiera? Nepočul si, čo o tom hovorili v rádiu? Ty raz skončíš v base!“ kričala naňho ako nepríčetná.

„Veď vieš, že sa zvierat bojím. Ako by som ho sem doniesol?“ snažil sa jej vysvetliť, ale ona ho nepočúvala. Nikdy ho nepočúvala.

Odvtedy bol malý vrah. Tak ho oslovovala, keď otec nebol doma. Vždy bol zlý iba on. Mamu nič nezaujímalo. Ako ho Mandy týrala, keď sa s ostatnými deckami v škole smiala, lebo vždy na telesnej dobehol posledný. Ako mu dočarbala domáce úlohy, aby ich musel prepisovať, ako mu schovávala jeho jediné topánky, aby meškal na vyučovanie.

Mandy bola vnímavá a dobre vedela, ako veľmi mu záleží na tom, že je najlepším žiakom v triede a možno aj celej škole. Tak mu to chcela pokaziť, chcela ho o to pripraviť. Bola jedovatejšia ako škorpión.

Neskôr jej bol vďačný. Aj vďaka jej šikane a sústavnej pripravenosti na najhoršie prežil vo Firme. Naučila ho prežiť.

Už chcel odísť. Pohľad na Mandy mu stačil na to, aby upokojil svoje svedomie a uistil sa, že už do kibucu nepatrí. Že je to za ním a už ho nič nedesí. Ešte raz sa zahľadel na sestrin chrbát. Zrazu stuhla.

Adam bol jej dvojča, jej krv, a ešte stále cítil, keď bolo niečo zle. Ticho vzdychla. Adam zdvihol oči. Díval sa so sestrou na bránku. Otváral ju starý muž. Mal ohnuté plecia, nešikovné prsty, dlho mu trvalo, kým otvoril závoru.

Bol to Efraim Tzur. Toho nečakal. Myslel si, vlastne dúfal, že už nežije. Zostal stáť ako prikovaný. Nehybnosť a strach cítil aj zo sestry. Ale nepriblížil sa k nej. Nevedel, čo by jej povedal.

Ale vydýchol si, že je živá, a ako sa zdalo, aj fyzicky zdravá. Otočil sa na päte a náhlivo sa vydal k autu.

Nety nebolo doma. Vypila aj posledný hlt džúsu z chladničky, ktorá bola vyrabovaná. Nenechala mu nič. Všimol si aj to, že si zobrala džíp, nie svoje malé ojazdené auto. Čo si to dovoľuje? Prevážať sa džípom, hoci do domácnosti už polroka nedoniesla ani šekel? On síce dnes auto nepotreboval, ale aj tak. Čo si o sebe vlastne myslí? Je to egoistická krava.

Musí sa s ňou vážne porozprávať. Nič nerobí, nepíše, ešte vždy neupratala všetky veci po sťahovaní, len sa povaľuje po dome.

Chcela by dieťa. Aj on. Ale ona by to nezvládla. Je nezodpovedná, sebecká, lenivá. Štvala ho. Ani nevie, kam išla. Len mu večer povedala, že nebude doma. Ráno jej chcel prečítať nový list, čo napísal výboru.

Zase im to natrel. Ani to ju nezaujímalo. Vraj to robí zle. „Takto sa s ľuďmi nerozpráva. Takto nikdy nič nedosiahneš. Len ich viac popudzuješ proti sebe. Nechaj to vyhniť,“ zdôrazňovala mu.

A cynicky poznamenala, že vekový priemer v kibuci je dobre cez sedemdesiat rokov.

„No jasné, ty tak riešiš všetko. Dokedy chceš čakať? Dokedy chceš žiť v tomto provizóriu?“ dobiedzal do nej. Veľmi s ňou chcel riešiť, ako to vníma.

„Rob si, čo chceš. Načo sa ma pýtaš, čo robiť, keď v tom máš aj tak jasno. Načo sa my dvaja vôbec rozprávame?“ odvrkla.

David si hovoril, že týmto ľuďom trvalo viac ako päťdesiat rokov, kým pochopili, že to, ako žijú, je ekonomicky neudržateľné. A ani tak s tým nič neurobili. Aj idiot videl, že ich takéto hospodárenie privedie jedného dňa ku krachu. Pristihol sa, že sa rozpráva sám so sebou. Načisto mu šibalo.

Radšej začal spisovať, čo treba nakúpiť. Vtom niekto zaklopal na dvere. Tak práve teba som potreboval, povedal si David, keď cez kuchynské okno zazrel Efraima Tzura. Aspoň nemusí ísť do kancelárie výboru. List rovno podá jeho predsedovi.

Starca ledva pozdravil, ani sa ho neopýtal, načo prišiel, a vtisol mu do rúk list.

„Toto je pre teba, ušetril si mi cestu do kancelárie,“ povedal mu.

Tzur vybral z vrecka okuliare na čítanie. Adam ho nepozval dnu. Nechcel ho vo svojom dome.

Tzur bol nepríjemný človek, takmer diktátor. V kibuci robili len to, čo chcel on. Videl mu na tvári, že list ho pobúril. Presne to čakal. Zjavne rozzúrený starec však k jeho obsahu nepovedal nič. Len Davida opľul.

Bola v Tel Avive. Konečne. Milovala to mesto. Poznala všetky jeho zákutia. Na Ronyho čakala v ich obľúbenom bare. Davidovi nepovedala, že sa s ním ide stretnúť. Vyzvedal by načo, a jej sa nechcelo nič vysvetľovať. Nebavilo ju rozprávať sa s ním.

Najradšej bola, keď ho nevidela. Odkedy sa presťahovali do kibucu, išlo to s nimi dolu vodou ešte očividnejšie ako predtým. Davida opantal boj s výborom, ju prepadol smútok. Takmer sa nerozprávali, len sa obchádzali.

Mama to pripisovala ich domu. Bola ich navštíviť len raz. „Je tu negatívna energia, Netuška, v tom dome sa určite niečo zlé stalo. Až ma pri srdci pichlo, keď som sem vkročila,“ vykladala Nete a oči jej svietili ako nafetovanej.

„Bože, také kraviny, mama. Ty máš dve vysoké školy? Veď rozprávaš ako nejaká primitívna divožienka,“ odbila ju Neta.

„Ako chceš, Netuška, ako chceš, raz mi dáš za pravdu,“ hovorila tým svojím svätuškárskym hlasom.

Matka po vyhadzove z divadla úplne podľahla ezoterike. Do jej bytu chodili všelijaké podivné existencie a vykladali jej nezmysly. Mama sa podľa nich riadila a ešte tým otravovala aj Netu. Negatívne energie, no to iste.

Mama nemala rada Davida, nebola nadšená z ich manželstva bez detí a nepáčilo sa jej ani to, že sa presťahovali z mesta. Do nevzhľadného domu, medzi starých ľudí. Tak si vymyslela bájku o negatívnej energii. Len aby k nim nemusela chodiť.

Konečne sa objavil Rony. Fešák ako vždy. Kým sa dostal k jej stolu, podal ruky viacerým ľuďom. Niektorých Neta poznala z novín a televízie.

Upravila si vlasy. Nedalo by sa povedať, že mala dobrý účes, ani farba vlasov jej nesvedčala. Obliekla sa nedbalo, neurobila si ani mejkap. Rony na ňu nesúhlasne zazeral. Neobstála. Bolo jej to jedno. Dnes nemala náladu na jeho metrosexuálne reči.

„Ale, moja, prosím ťa, čo je toto za štýl?! Čo si odbehla z kuchyne? Normálne aby som sa za teba hanbil,“ pustil sa do nej.

Mohla si navrávať, že jej je to jedno, ale rozplakala sa. „Môžeš, prosím ťa, prestať? Môžem sa vybodnúť na nejaký štýl. Nevidíš, že som v koncoch? Že mi nič nevychádza, s Davidom nám to vôbec neklape, v dome je stále neporiadok. Čo stále riešiš? Veď ja som rada, že sa ráno zvládnem umyť,“ vzlykala.

„No a prvé dejstvo drámy máme za sebou,“ smial sa Rony. Nie zákerne, skôr chápavo. On bol taký. Cynik a grázel. Ale dobrá duša.

Zase to zvládol. So svojimi príbehmi, ktoré sa určite nestali. Rony mal prácu, akú mal, ale vo voľnom čase bol rojko. Jeho príbehy ju dostali. Zo sĺz preskočila rovno do smiechu. Takmer by zabudla, načo prišla.

Sľúbil jej, že jej o bývalých obyvateľoch ich domu zistí, čo sa dá. Keď ju odprevádzal k autu, najradšej by sa ho opýtala, či by mohla zostať. Uňho, v jeho byte, hoci aj na gauči.

Ale nenabrala odvahu. Nevedela ľudí prosiť o láskavosť. A nechcela, aby si Rony myslel, že problémy s Davidom nie sú len nejaká momentálna kríza. Hoci tušila, že on to aj tak vie. Stačilo sa na ňu pozrieť, všetko mala napísané v tvári.

Rony sa živil ľudskými slabosťami a už mal na ne po tých rokoch nos.

Efraim Tzur urobil chybu, keď dovolil predaj domu po Cohenovcoch. Veľkú chybu. Ospravedlniť pred samým sebou ho mohlo len to, že nemal inú možnosť. Na účte kibucu nebolo takmer nič a blížili sa splátkové povinnosti. Predať dom po Cohenovcoch sa mu zdalo schodnejšie ako zvolávať schôdzu, vysvetľovať a počúvať oprávnené sťažnosti na plytvanie. Peniaze by to aj tak do pokladnice neprinieslo.

Nerátal však s tým, že tí prišelci budú takí neústupčiví, že budú vymýšľať, špekulovať. Pripadali mu ako párik vegetariánov, čo by chceli v kibuci záhradkárčiť. Takých aktivistov bolo všade naokolo plno. Splynuli s pôvodným obyvateľstvom, nerobili problémy, ba čo viac, priviedli do kibucu deti a nový život.

Prerátal sa. Títo, hlavne on, mali plány do budúcnosti. S domom aj s pozemkom. A nešlo mu o záhony mäty alebo agroturistiku.

Efraim Tzur nemal rád ľudí, ktorí mu stáli v ceste. A David Landau bol presne ten prípad. Nemohol ho však viniť. Efraim Tzur bol realista a nemal vo zvyku vyhovárať sa na iných či na nepriaznivé okolnosti. Do tohto sa zaplietol sám. A sám sa z toho musí vymotať.

Vždy bol taký. Od detstva bol sám za seba, staral sa len sám o seba. Teraz vyrieši aj problém s domom. Prinajhoršom zvolí krajné prostriedky. Aj on by bol za to, aby sa cohenovský dom zbúral. Nie preto, aby tam mohli postaviť nové domy. To obydlie by malo zmiznúť z povrchu zemského. Navždy.

Rozhodol sa, že sa skúsi s Davidom porozprávať. Alebo s jeho ženou. Tá vyzerala rozumnejšia, otvorenejšia. Aj jeho Heda bola taká. Kibucníci chodili za ňou, keď mali problém. Vždy všetko najprv predrokovali s ňou. Jeho sa báli. Ona mu to vedela podať tak, aby sa nerozzúril. Heda bola dokonalá. Teda takmer. Zaslobodna bola Cohenová a to bol v kibuci biľag.

Na toto Mandy nebola pripravená. Prišla sa predsa len pozerať na tú mladú ženu. Prečo sa do toho zamotal Efraim Tzur? Ako je možné, že ešte stále žil? Musel mať aspoň sto rokov. Už vtedy, keď sa to stalo, bol starý ako svet.

Mandy sa ho bála. Bála sa málokoho, ale Efraim Tzur ju vedel rozhodiť. Už len pohľad na jeho siluetu. Čo robil v ich starom dome? Určite zase chce škodiť. Hneď sa začala báť o tú ženu v dome. Ešteže dnes jej nebolo. Rozhodla sa, že jej dá vedieť, čo je Efraim Tzur zač. Ale ako? K domu sa bála priblížiť. Bála sa démonov, čo tam bývali. Mohli by ju stiahnuť dovnútra. Musí nájsť spôsob, ako sa s tou ženou spojiť. Možno jej napíše list.

V písaní listov bola dobrá. Všetci si mysleli, že zdedila talent po otcovi.

Ona vedela, že to tak nie je. Krásne listy vedela písať mama. Mandy ich tajne čítala. Poznala matkine tajomstvá, všetky skrýše, kde listy držala, aby ich nenašiel otec. Mama listy najprv písala nanečisto, potom prepisovala. Celé hodiny. Bolo pre ňu dôležité, aby boli perfektné. Formálne, štylisticky, gramaticky.

Boli plné slov, ktorým Mandy najprv nerozumela. Postupne sa jej rozšírila slovná zásoba a mnohé sa jej vyjasnilo. Čo však nevedela za svet pochopiť, bolo, prečo ich mama adresovala Efraimovi Tzurovi. A prečo boli také... no, zamilované.

Aha, starý chrapúň ho opľul. To už bol vrchol. V Davidovi až vrelo. Potom sa upokojil. On má čisté svedomie. Dal mu možnosť sa z toho vysekať. Dedo ju prepásol. Poriadne si vydrhol tvár a zavolal svojmu právnikovi. „Avi, potrebujem, aby si pohol s tým prípadom kibucu Rakefet. Treba zariadiť exekučné konanie, už nechcem čakať,“ stroho nariadil právnikovi.

„Ale veď si hovoril, že sa pokúsime zariadiť to inak,“ odpovedal zaskočený Avi.

„Situácia sa zmenila. Ak máš morálne zábrany, nájdem si niekoho iného. Právnikov je plno,“ umlčal ho David.

Chvíľu to zrejme potrvá, ale on si počká. Za tú jedovatú slinu mu ešte Efraim Tzur riadne zaplatí. Nete to nebude hovoriť. Ešte by mu to chcela vyhovoriť. Len jej oznámi, keď to bude hotové. Určite sa zduje a bude meditovať nad tým, že k starcom sa nemal tak zachovať.

Vždy brala ohľady na všetkých okolo.

„Ty, miláčik, žiadne ohľady nepotrebuješ, si predsa silný muž,“ opakovala mu.

Niekedy mu to lichotilo. Teraz ho to otravovalo. Využívala to, aby si mohla robiť, čo ona chcela. Bože, ako mu otravovala život. Aké by bolo všetko ľahké bez nej. Ešte ju nemohol vyhodiť. Lebo ju stále ľúbil a nebolo by to ani praktické.

Patrila jej polovica domu aj pozemku. A zrejme by mu ich nedala. Určite by sa o tom poradila s dedom. Ten sa vyznal v takých veciach ako málokto. Neta bola vnučkou Herschela Holtzmana, lídra osadníckej loby, skupiny, ktorá budovala osady na palestínskych územiach, hoci to bolo medzinárodne sporné. Ak niekto rozumel zákonom týkajúcich sa nehnuteľností a pôdy, bol to on. Navyše mal veľa dobrých priateľov.

Netu vždy podporoval. Aj keď ona sa k nemu nepriznávala, lebo s ním nesúhlasila. Vlastne sa zaňho hanbila. Netin debut bola veľká vec. Ukázala osadníkov tak, ako o nich nikto nechcel nahlas hovoriť. Kniha bola škandál. Nete sa vyhrážali smrťou. Vydavateľ knihu radšej stiahol.

David však porozumel jej potenciálu. Knihu dal preložiť do angličtiny a ponúkol ju americkému vydavateľstvu. Z Nety sa stal miláčik ľavicovej a liberálnej tlače na celom svete. V Izraeli ju pre to neznášali a jej dedovi, ktorý stál na opačnej strane politickej barikády, to skomplikovalo život. No im kniha priniesla prvé skutočne veľké peniaze.

Adam od domu k autu utekal. Do Tel Avivu takmer letel, hoci bol zväčša opatrný vodič. Nepotreboval takéto vzrušenia.

Najprv Mandy, potom Tzur. Rozmýšľal, čo ho viac vyviedlo z miery. Sestra alebo strýko? Spomenul si na to, čo hovorieval Hane. Lepšia žiadna rodina ako takáto nanič. Ona si myslela, že naráža na Hňupa, ale on hovoril o svojich. On vždy hovoril len o sebe. A Hana, ktorá na to neprišla, mala komplexy zo svojej sestry a švagra. Bolo to presne tak. Nemýlil sa, keď ju považoval za neprezieravú a málo kreatívnu.

Mandy veľmi zostarla. Vyzerala skôr ako jeho teta, nie ako jeho dvojča. Prekvapilo ho to. Nemala rodinu, dobre zarábala, v mladosti bola veľmi márnivá a vždy sa o seba starala. Akosi to nebolo vidieť. Možno bola len unavená po tom úraze hlavy.

Radšej sa išiel skontrolovať do zrkadla. Počet vrások sa nezmenil. Aj tak sa však poriadne nakrémoval a rozhodol sa, že si ešte pôjde zabehať. Treba z tela vytriasť stres. Vedel by aj o iných, príjemnejších spôsoboch, ale to by si vyžadovalo aj nejaké, čo i len predstierané city. Na tie nemal chuť.

Neta sa vrátila domov po polnoci. David spal na gauči. Ich posteľ bola studená, lebo nechal pootvárané okná. Detinské pomstičky. Zobrala si deku, zhodila ho z gauča v obývačke a ľahla si namiesto neho.

David sa celý rozospatý presunul do spálne. „Čo robíš, ty krava? Celý deň sa flákaš a potom sa správaš ako zviera,“ nadával jej. Pretiahla si deku cez tvár, aby náhodou nevošiel dnu a nezbadal, že sa usmieva.

Ráno ju privítala plná chladnička, čo ocenila, lebo bola naozaj hladná, a nazúrený David. Nemienila mu vysvetľovať, kde bola ani prečo prišla tak neskoro. Urobila si kávu, zobrala notebook a chladne vyhlásila:

„Idem písať, môžeš sa upokojiť, budú šekely.“

To David nečakal a radšej zmĺkol. Dobre si to vypočítala. Nemienila sa pretrhnúť, ale aj tak si sadla na verandu a usilovne ťukala do klávesnice. David ju pozoroval z okna, ale po čase ho to prestalo baviť.

Napísala mail Ronymu, aby mu pripomenula, čo jej má zistiť. Potom napísala kamarátkam, o ktorých už dlho nič nepočula. Prešla hodina. Mala pocit, že by si už zaslúžila prestávku.

Zdvihla sa a pobrala smerom k zadnému plotu. Niečo ju tam ťahalo. Zdalo sa jej, akoby ju odtiaľ niekto pozoroval.

Rýchlym krokom prešla ku kríkom na konci záhrady. Čosi sa tam pohlo. Neta znervóznela. Teraz by jej celkom prišlo vhod, keby ju David pozoroval z okna a istil. V kríkoch určite niekto bol. Počula, ako dýcha. Zastala a poobzerala sa okolo seba. Priblížila sa ku kríkom. Zrazu počula, ako na ňu kričí David. Vlastne bola rada, že na ňu volá. Aspoň nemusela do tých kríkov nazrieť.

Toto si nevypočítala dobre. Tej mladej žene, teraz už vedela, že sa volá Neta, chýbal len kúsok, aby ju objavila. Viac sem nemôže prísť. Nikdy, nikdy, nikdy. Lebo

Neta sa určite príde ešte raz pozrieť. Cítila to. Neta bola zvedavá a hladná po vzrušení.

Možno si dá načas prestávku a potom sa ešte vráti.

Musí sa vrátiť. Musí dávať na Netu pozor.

Vrátila sa domov, skôr ako plánovala. Čo bude teraz robiť? Možno by mala rozmýšľať, kam sa podeli tie papiere, čo nemohla nájsť Maša. Mala by jej pomôcť. Mala by pomôcť sama sebe. Veď ju mohli žalovať. A iste to aj urobia. No začne až zajtra.

Dnes bude ešte oddychovať a rozmýšľať, ako ochrániť Netu. Ten dom je prekliaty a Efraim Tzur stále žije. To je veľmi nebezpečná kombinácia.

Zrazu si spomenula na Adama. Ak bude treba, bude ho musieť zavolať. Spolu dokážu viac. Svojmu bratovi nemohla odpustiť, bola však ochotná na to načas zabudnúť, aby pomohli Nete.

Neta jej bola sympatická. Bola krehká, ale nie zbabelá. Mandy pripomínala mamu. A to rozhodlo. Mandy bola ochotná pre Netu riskovať. Po dlhom čase sa cítila plná sily. Zrazu mala nejaký cieľ.

Table of Contents

Start

Jeseň