Zlo nemá na kúzlo

Historky o slušákoch a podrazákoch

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na www.computerpress.sk

www.albatrosmedia.sk

Roman Brat

Zlo nemá na kúzlo – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všetky práva vyhradené.Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovanábez písomného súhlasu majiteľov práv.

Zlo nemá na kúzlo Historky o slušákoch a podrazákoch

Roman Brat

Ilustrácie a obálka: Mišo Uhrín

Zodpovedný redaktor: Tomáš Krejčiřík

E-book konverziu vytvorilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment. 2016

Objednávky kníh:

http://www.albatrosmedia.sk

eshop@albatrosmedia.sk

tel.: 02/4445 2048

ISBN v tlačenej verzii 978-80-264-0717-1

ISBN e-knihy 978-80-264-1135-2 (1. zverejnenie, 2016)

Vydalo vydavateľstvo CPress v Brne roku 2015 v spoločnosti Albatros Media a.s., so sídlom Na Pankráci 30, Praha 4, číslo publikácie 19 208.

© Albatros Media a. s., 2015. Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť kopírovaná a rozmnožovaná za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

1. vydanie

I.

Historka o mojom prvom kúzle

Ktovie, prečo si človek tak dobre pamätá veci, čo zažil alebo skúsil prvý raz… Pripúšťam, že to bude mať niečo spoločné so zvedavosťou, očakávaniami, možno strachom. Pamätám sa, ako som prvý raz pobozkala chalana. Bola som prváčka a celkom dobre nechápem, kde sa vo mne vzal ten zvláštny pocit, že to musím urobiť. Naši sa doma bozkávajú celkom bežne. Keď ráno vstávajú, keď odchádzajú z domu… Nepochybne sa majú radi. Ja neviem, či som sa vtedy zaľúbila. Cítila som len, že ten chalan je milý a dobrý. Dokonca sme mali aj mená rovnaké, teda takmer. Volal sa Maťko. A mal šikmé oči. Veľmi sa mi páčili, lebo boli iné ako oči ostatných chalanov. Pripomínali mi gombíkové dierky na mojom zimníku. Maťko bol Číňan. Jeho rodičia prišli na Slovensko pracovať a usadili sa tu. On sa už narodil u nás. Maťko sa celým menom volal Martin Jang C´ai. Mal také zvláštne priezvisko, aj pani učiteľka sa pri ňom ustavične mýlila, preto ho jedného dňa začala volať Jankaj. Tak do tohto Maťka som sa asi buchla. A už vtedy, ako prváčka, som túžila dať mu to najavo rovnako, ako to môj tato dáva najavo mojej mamine. Lenže ak dvaja robia to isté, nie je to to isté. Aj ako malému dievčaťu mi bolo jasné, že pobozkať cudzieho chalana nie je len tak. Môj tato a moja mamina sú manželia, my s Maťkom len spolužiaci. Niekoľko týždňov som si lámala hlavu ako na to, aby som sa s ním mohla len tak zhovárať a neriskovať, že sa nám budú v triede posmievať. Na to som musela dať veľký pozor. Posmešky by Maťka vyľakali a mňa ponížili. Ale potom som si spomenula, ako môj tato vždy hovorieval, že z každej šlamastiky ťa, dievča moje, dostane kúzlo. Úprimne som sa zaradovala, že mi práve toto zišlo na rozum, lebo v prvej triede som už ovládala veľa kadejakých kúziel. Hoci to celkom prvé som pred ľuďmi predviedla ešte v škôlke. Ale o tom neskôr.

Nápad očariť kúzlom môjho šikmookého Maťka sa mi veľmi pozdával. No čím dlhšie som o tom uvažovala, tým viac som sa trápila pochybnosťami, ktoré z kúziel sa mu bude páčiť. Najprv mi napadlo, že skúsim niečo čínske, niečo, čím by som mu dala najavo, že si vážim krajinu, z ktorej pochádzajú jeho rodičia. No tento nápad som musela zavrhnúť, lebo nič čínske som nevymyslela. Ešte tak hltanie ohňa, tento trik Číňania určite poznajú, no problém bol v tom, že hltať oheň sa mi veľmi nežiadalo, a bez tréningu by to ani nešlo. Vedela som akurát tak zhltnúť dážďovku, no z toho sa deckám bežne dvíha žalúdok, preto som to radšej neriskovala. Pamätám sa, že som to raz urobila v škôlke, keď sme sa hrali v záhrade na princezné. Obe moje spolužiačky, ktorým som to predviedla, sa povracali, a keď bolo po všetkom, utekali na mňa žalovať. Bola som sklamaná a v tom rozčarovaní a ponížení mi v hlave bubnovalo, že sú hlúpe, hlúpe, hlúpe. Nielenže neocenili moje nové kúzlo, ale ešte som mala kvôli nim nepríjemnosti, lebo pani riaditeľka zavolala maminu do škôlky a sťažovala sa, čo to vraj vyvádzam. Mamina sa vtedy len usmiala a celú vec uzavrela slovami: „Ale pani riaditeľka, ktovie, čo tie dve videli. Trik s dážďovkou spočíva v tom, že sa v skutočnosti nevloží do úst, ale spustí sa nebadane za golier. Je to obyčajné kúzlo…“ Riaditeľku pri pomyslení, že by si mala vložiť dážďovku za golier, striaslo a pozrela na maminu veľmi čudným pohľadom: „V poriadku, pani Čápová, nebudeme to ďalej rozmazávať. Len vás prosím, aby už Maťka nič podobné nerobila. Iste chápete, že niektoré kúzla nie sú vhodné pre malé deti.“

Mamina prikývla a celá nepríjemnosť sa tým vyriešila. Jasné, že mi doma dohovárala, jasné, že mi vyčítala, či som na hlavu, keď hlcem pred očami takých citliviek dážďovku… Vraj sa musím okrem kúziel ešte naučiť, kedy ktoré použiť, lebo aj to je v živote veľmi dôležité…

Napokon som sa rozhodla, že skúsim kúzlo s čarovnou čašou a loptičkou. Tým nemôžem nič pokaziť. Kúzlo je ľahké, a nikto ho nepozná. Ani tí najpozornejší diváci nevedia pochopiť, ako nechám loptičku zmiznúť a vzápätí ju dokážem pričarovať. Bolo rozhodnuté.

Na druhý deň som počas veľkej prestávky oslovila Maťka. Prechádzali sme sa na chodbe a on práve jedol rožok. Keď som k nemu pristúpila, nedôverčivo na mňa pozrel. Možno si, chudák, myslel, že mu idem odhryznúť z desiaty.

„Poznám pekné kúzlo,“ povedala som potichu, lebo som ani náhodou netúžila vzbudzovať pozornosť. „Chceš ho vidieť?“

„Dobre,“ odvetil s plnými ústami nečakane rýchlo, akoby sa celú predchádzajúcu hodinu tešil práve na toto. „Mám rád kúzla,“ dodal a usmial sa na mňa.

Podišli sme k oknu, z vrecka som vytiahla čarovnú čašu a položila ju na parapet.

„Pozri, vo vnútri je biela loptička, vidíš?“ a nadvihla som vrchnák.

Maťko prikývol a plný očakávania na mňa hľadel. Stáli sme bez pohnutia oproti sebe. Nikdy predtým som nemala možnosť tak dlho pozorovať tie jeho úzke gombíkové dierky. Boli ako dve čiarky, chvíľami sa mi zdalo, že mu nevidím ani zreničky. Keď som sa k ničomu nemala, lebo celý čas som naňho len tak zízala, štrbiny sa zrazu zväčšili a dali mi najavo, že túžia vidieť kúzlo.

„A teraz tú loptičku pomocou čarovnej formulky nechám zmiznúť, dobre?“

Či sa mi to páčilo, alebo nie, okolo nás sa ihneď zhromaždili decká a čakali, čo sa bude diať. Povedala som naučenú formulku: „Čáry-máry fuk!“ A vzápätí som nadvihla vrchnák čaše, ktorá ostala prázdna. Maťkovi sa rozjasnila tvár a rozosmial sa, akoby som ho pošteklila.

„Ako si to urobila? To bolo super!“

„A teraz sa vďaka čarovnej formulke loptička opäť zjaví v čaši. Čáry-máry fuk!“

Nadvihla som vrchnák čaše, pod ktorým sa zase zabelel stratený predmet. V tú ranu sa Maťko ešte viac rozchichotal. A potom, ani neviem ako, naklonil sa ku mne a cmukol mi na líce veľký bozk.

„Si šikovná kúzelníčka, Maťka. Ukážeš mi niečo aj nabudúce?“

Už vtedy, vo veku prváčky, som si uvedomila, že môj tato mi dal do rúk niečo výnimočné. Niečo, čo mi poskytuje nečakané možnosti. Do duše mi prenikla úžasná sila a odhodlanie.Pohladkala som Maťka po hlave – mal také pevné vlasy, napadlo mi, že sú ako štetiny na kefe, ktorou občas drhnem dlážku – a vrátila som mu bozk na… nos. Pôvodne som chcela aj ja na líce, no keď som sa k nemu naklonila, trochu som stratila rovnováhu a pristála som rovno na jeho nose. Všetci okolo nás odrazu jačali, rehotali sa, výskali, slovom, tešili sa ako malí len preto, že som Maťka pobozkala.

„Tri metre od skaly, frajeri sa bozkali,“ posmievali sa nám, no vzápätí zazvonilo a učky nás nahnali do tried.

Tato vravieva, že každá senzácia trvá tri dni. Je to pravda, lebo ak boli naše bozky senzáciou, tak trvali ešte menej než tri dni. Sotva do konca vyučovania, potom sa na ne zabudlo.

Ešte sa vrátim k svojmu prvému kúzlu, čo som predviedla v škôlke. Bolo to na besiedke pred Vianocami. Učiteľky s nami nacvičili nejaké básničky, pesničky, tance, akože nech sa rodičia potešia, aké majú šikovné deti, ale ja som vyhlásila, že tancovať ani spievať nebudem, že mám vlastný program a chcem všetkých prekvapiť. Učiteľky po skúsenosti s dážďovkou najprv odmietavo krútili hlavami, že v nijakom prípade, že predvedieme len to, čo sme si pripravili. No potom, keď som im vysvetlila, že nebudem nič hltať ani nič podobné, napokon privolili. S odstupom času si uvedomujem, že sa aj tak báli, aby som nestrápnila nielen seba, ale najmä škôlku, keby som vyrukovala s nejakým nevhodným prekvapením.

Moje vystúpenie pre istotu zaradili úplne nakoniec. Keď už všetci dotancovali, dorecitovali a dospievali, vystúpila som pred rodičov a učiteľky a takto som sa im prihovorila:

„Vážené dámy, vážení páni. Som kúzelníčka Maťka a predvediem vám jedno výnimočné kúzlo.“

V klubovni škôlky, kde sa vianočná besiedka konala, to zašumelo. Rodičia boli, rovnako ako predtým učiteľky, zjavne zaskočení. Postava malého kúzelníka, a tobôž v škôlke, bola čímsi výnimočným a nevídaným. Nehovoriac o tom, že tým malým kúzelníkom nebol chalan, ale baba.

„Bože, aká je zlatá… Držíme ti palce, malá kúzelníčka… Tak sa do toho pusť…“ povzbudzovali ma rodičia a napäto čakali, čo sa bude diať.

„Vážené dámy a vážení páni,“ rapotala som nacvičené vety, „teraz vám predvediem mimoriadne náročné kúzlo, aké ste ešte nevideli, ba určite ste o ňom ani nepočuli. Toto kúzlo pochádza od Indiánov z kmeňa Mačigengov,“ pozrela som na tata, či to hovorím správne a či som sa nepomýlila, a keď tato prikývol, že je všetko v poriadku, pokračovala som s ešte väčšou odvahou. „Prosím pani učiteľku Sojkovú, aby zhasla. Stačí mi svetlo sviečok z vianočného stromčeka,“ povedala som a pozrela sa za seba, kde pri stene stála veľká jedlička.

Sojková zhasla, po klubovni sa rozlialo prítmie. Pred sebou som mala stolík s vianočnou kyticou, ktorý zakrýval aj časť môjho tela. Rovnako ako biela plachta, ktorú som si prehodila cez plecia. Keď nastalo úplné ticho, začala som odriekať čarovné slovíčka: „Simsalabim, čáry-máry fuk!“ Pomaly-pomaličky som sa za stolíkom s vianočnou kyticou začala dvíhať. Stúpala som do výšky v bielej plachte s roztiahnutými rukami, aby som lepšie udržiavala rovnováhu, čím celé kúzlo vyznievalo ešte pôsobivejšie. Vtom ktosi kýchol. Nie tak obyčajne, ale ako ten najväčší orangutan, ktorý keď zareve, počuť ho v hlavnom meste stovky kilometrov od jeho pralesného obydlia. Ten zvuk ma vyľakal a strhla som sa. Na moju obrovskú smolu som stratila rovnováhu. Rýchlo som zamávala rukami, aby som ju znovu nadobudla. No urobila som to asi dosť nešikovne, lebo nielenže som sa prestala ďalej vznášať, ale akási neviditeľná sila sa do mňa oprela a z výšky asi pol metra nad zemou som dopadla na jedličku s úplne novými červenými a zelenými vianočnými guľami.

Sojková nezaváhala a hneď rozsvietila. Vo veku štyroch rokov som síce nebola ani veľká, ani ťažká, no na ten stromček to stačilo. Keď som naň dopadla, zvalil sa podo mnou ako podťatý. Zreteľne som začula zvuk rozbíjajúcich sa vianočných ozdôb. V polohe žaby ležiacej na stromčeku som rýchlo pootočila hlavu na svojich divákov. Namiesto obdivných pohľadov a žičlivých úsmevov učiteliek a rodičov som na ich tvárach zbadala zdesenie a obavy.

Prvý sa spamätal môj tato. Pribehol ku mne, vzal ma na ruky, pobozkal na strapaté vlasy a šepol:

„To nič, anjelik, to sa stáva.“

Všetkým prítomným zaželal pekný večer, kývol na maminu a so mnou na rukách rýchlo vypochodoval zo škôlky. No neniesol ma len preto, že by ma ľutoval alebo že by som sa zranila. Mal na to iný dôvod. Nechcel, aby vyšlo najavo, aký dômyselný vysúvací mechanizmus, čo ako vyučený sústružník sám vyrobil, mi ukryl v nohaviciach. Uznajte sami, bola by večná škoda, keby sa kúzlo starých Mačigengov prezradilo len preto, že niekto počas predstavenia kýchol ako ten najväčší orangutan na svete.

Table of Contents

Historka o mojom prvom kúzle