Copyright© 2016 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2016 by Monika Knápková

Copyright© 2016 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-255-1 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-256-8 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-257-5 (PDF)

OBSAH

Byl to osud?

Jsem zamilovaná!

Zpátky na zemi

Už se nemusím bát

Vítej zpátky, Američanko!

Dámská jízda

To se nemělo stát

Zbláznila jsem se?

Dá se tomu říkat láska?

Zázraky se dějí

Kouzelná noc

K čertu s láskou i Markem!

Co bude dál?

Konec hry na lásku!

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Byl to osud?

Seděla jsem na dětském hřišti a dívala se na svou dcerku, která si hrála s ostatními dětmi. Byla hezká a hlavně její vlásky měly krásně plavou barvu. Bylo na ní vidět, jak si to tu užívá. Já si to užívala o něco méně. Nerada sem chodím, protože nepatřím mezi takové ty matky, které se dokážou bavit o dětech, pletení a háčkování celé hodiny! Br, z toho mě po celém těle vyskočila husí kůže! Okamžitě jsem si vybavila své dvě nejlepší kamarádky a musela se usmát, při představě, co všechno jsme spolu zažily! A to rozhodně nemluvím o háčkování, nebo pletení! Zkrátka, jak se my tři dáme dohromady, vždycky to stojí za to! Najednou jsem zatoužila obě mé kamarádky mít u sebe.

„Natálko, už půjdeme domů!“ zavolala jsem na svou pětiletou dcerku.

„Ještě ne, mami, ještě chvilku, prosím!“ žadonila a dělala na mě psí oči.

„Naty, zítra je taky den, půjdeme sem zítra,“ snažila jsem se ji přesvědčit, protože mě to tu už nebavilo a taky se má večer stavit Ivoš, aby si odnesl zbytek svých věcí.

„Ach jo, mě se tady tak líbí…“ špulila na mě svou pusu, ale poslechla a ruku v ruce jsme šly k domovu. Bydlíme v klidné čtvrti v Pardubicích, a tak máme dětské hřiště kousek od paneláku, kde bydlíme. Je tu i dost zeleně, takže jsme tu obě dvě spokojené. Dřív jsem bydlela u našich v Olomouci. Ne, že by se mi tam nelíbilo, ale tady je to lepší. Hlavně tu nemám neustále za zadkem svou mámu! Už jen proto se mi tu líbí. Když se mi Natálka narodila, bylo mi dvacet a nevěděla jsem nic o životě. Teď mi je šestadvacet a vlastně nevím stále nic. Myslím o životě. Jinak jsem se všechno musela naučit, protože, jak byl Natálce rok, odstěhovala jsem se od našich, už jsem tam prostě nemohla vydržet. Moje mamka Natálce neřekla jinak než sirotečku a já jsem z toho měla málem psotník! Není sirotek – má mě a já ji vynahradím i to, že nikdy nepoznala svého tátu. Zemřel dřív, než jsem mu stihla říct, že jsem s ním těhotná. Já to tenkrát vlastně taky nevěděla. Michal se zabil na motorce. Když se to tenkrát stalo, myslela jsem, že tu bolest, jakou jsem cítila, nevydržím. Bylo mi hrozně a měla jsem pocit, že život pro mě skončil. Když jsem pak zjistila, že jsem těhotná, uklidnila jsem se a můj život dostal nový směr a hlavně jsem zase měla důvod žít. Natálka je Michalovi hodně podobná a jeho fotku jsem jí dala na noční stolek v jejím pokojíčku. Nechci, aby si myslela, že nikdy tátu neměla. Ano, mohla jsem jí tvrdit, že jejím otcem je Ivoš, se kterým jsem žila necelé dva roky, ale to jsem nechtěla. Asi jsem tenkrát věděla, proč to nechci, před pár dny jsme se totiž rozešli a dneska večer si přijde pro zbytek svých věcí. Vzdychla jsem si, protože jsem ucítila, jak se mi sevřel žaludek. Přesně tak, jako když jsem se dověděla, že Michal zemřel, a stejně tak tomu bylo, když mě Ivoš oznámil, že mě chce opustit.

Otevřela jsem dveře od našeho bytu a absolutně jsem neposlouchala, co mi Natálka povídá. Myšlenkami jsem byla někde jinde.

„Mami, ty mě neposloucháš?“ dala si srandovně ruce v bok a prohlížela si mě.

„Poslouchám, jen jsem se teď zamyslela. Honem si jdi umýt ruce a pak ti udělám večeři,“ zahnala jsem ji do koupelny a šla připravit chleba s marmeládou a kakao.

„Já nechci marmeládu,“ bručela, když uviděla na stole chleba.

„Proč? Vždyť tuhle jahodovou od babičky máš ráda,“ připomněla jsem jí.

„Už nemám,“ sedla si ke stolu a napila se kakaa. Pod nosem se jí udělaly legrační vousy!

„Od kdy?“ zeptala jsem se se zdviženým obočím.

„Od včera, koukala jsem na pohádku a tam ten kocourek taky říkal, že nemá rád marmeládu,“ oznámila mi.

„Tak ty, kocourku, koukej sníst ten chleba, vykoupat a spát,“ usmála jsem se a dala jí pusu do vlásků, které jí voněly heřmánkovým šamponem.

„Tak dobře,“ kapitulovala a na kocourka si už nevzpomněla.

Pak se vykoupala a já skoro půl hodiny vytírala koupelnu, protože tam bylo vody jak na koupališti!

Po osmé se tu objevil Ivoš.

„Ahoj, jen si vezmu zbytek věcí a půjdu, klíče ti nechám na stole,“ oznámil mi suše. Já jsem zůstala sedět na sedačce v obýváku. Němě jsem ho pozorovala, jak si vybírá, co si vezme a co mi tu nechá. Nebyl nijak zvlášť hezký, vlastně si ani nevzpomínám, čím mě okouzlil. Možná tím, že umí být dost výřečný. Vždycky mě nejvíc na každém muži zaujaly oči. Ivoš je má takové pichlavé a světlounce modré. Vlasů už taky moc nemá a tím, že je má světlé, tak o to víc to vypadalo, že jich má málo. Vlastně ani jeho postava nebyla výstavní. Moje kamarádky nikdy nepochopily, jak se mi mohl líbit. Teď se divím i já sama sobě. Možná je to ale tím, že se cítím zraněná, a tak se na něho zlobím.

„Tak snad mám všechno,“ řekl a postavil se proti mně. V ruce měl velkou tašku a v ní své věci.

„Ještě tu máš tu sošku, co jsem ti koupila k vánocům.“

„Tu si tu nech, hodí se sem,“ řekl, ale neusmál se.

„Ivoši, nechceš si to ještě rozmyslet? Vždyť nám spolu nebylo tak špatně,“ zkusila jsem, ale věděla jsem, že to je k ničemu. Proč se ho ptám, vždyť o to stejně nestojím! okřikla jsem svou bolavou duši.

„Kristýno, nechci, vždyť ty se prostě nezměníš a navíc, já… už někoho mám,“ přiznal se mi a mě to ani nepřekvapilo.

„Tak se měj hezky,“ řekla jsem tiše, protože se mi chtělo brečet.

„Ty taky.“

Otočil se a pomalu odcházel. Pak jakoby zaváhal, možná mi chtěl ještě něco říct, ale neudělal to. Dveře se zavřely a po něm mi tu zůstala soška a jeho vůně, která byla cítit po celém obýváku. Mimochodem, vůně, která mi vůbec nevoněla! Vlastně mi toho tu zůstalo víc, nechal mi tu televizi, kterou kupoval, a postel. A abych nezapomněla – ještě zlomené srdce, i když jen na půl.

Pomalu mi po tváři stékaly slzy. Ač jsem ho bláznivě nemilovala, byla jsem ráda, že ho mám. Dost mi pomohl, hlavně finančně. Teď se budu muset ohlédnout po pořádné práci, brigáda, kterou mám, mi rozhodně stačit nebude. Uklízím v jednom rodinném penzionu, kousek od svého bytu. Hluboce jsem si vzdychla, utřela si slzy a šla se podívat za Natálkou do jejího pokojíčku. Už spala. Usnula na koberci a televize běžela na plné obrátky. Zadívala jsem se na ní a pak na fotku Michala. Je mu tak neuvěřitelně podobná! Televizi jsem vypnula a Natálku opatrně odnesla do postele a až po bradu jsem ji zakryla dekou. Dala jsem ji pusu na dobrou noc a odešla jsem.

Těžko se mi usínalo, protože jsem cítila to známé prázdno. Vím, že bude líp, zažila jsem horší věci než rozchod, a když Ivoš se mnou nebyl spokojený, tak by nám to stejně neklapalo. Uklidňovala jsem svou zraněnou duši. Vadilo mu na mě dost věcí. Třeba to, že jsem byla až moc pořádná a nesnesla jsem, když se někde povalovaly jeho špinavé ponožky. Nevím, ale vždycky jsem si myslela, že chlapi mají rádi pořádné ženy, teď vím, že to tak asi není. Taky mu vadilo, že jsem byla v posteli prý nudná. Já si to o sobě nikdy nemyslela. A tohle byl asi u nás ten největší problém. Ivoš by se mohl milovat třeba třikrát za den a v různých polohách a kdekoliv. Ne, že bych byla puritán, ale kolikrát to, co po mě chtěl, bylo pro mě dost nepřijatelné. Pouštěl mi porno s tím, ať si to okoukám, a pak to chtěl zkoušet, a já jsem si pořád stála na svém, že to dělat nechci a nebudu. A to mu vadilo, hodně. Když jsem s ním nespala víc jak dva dny, bylo to s ním k nevydržení. Kromě Michala a Ivoše jsem vlastně nikoho jiného neměla. Michal byl můj první kluk, se kterým jsem zažívala krásné chvíle. Byl úplný opak Ivoše. Milý, starostlivý a hlavně trpělivý, tohle jsou vlastnosti, které Ivošovi scházeli. A taky mu vadila Natálka. Nikdy se totiž nesmířil s tím, že mám dítě. Takže když to tak shrnu – s ním bych to na medaili nevyhrála. Můžu být ráda, že to skončil on se mnou, já bych to asi nedokázala. Moje povaha je mírná, spíš, jak by to řekly moje nejlepší kamarádky, jsem blbá a to se mi vymstilo, několikrát. Zavřela jsem oči a najednou jsem uviděla Michalu usměvavou tvář. Jeho plavé, dlouhé vlasy mu vlály ve větru a já s ohromným pocitem velké ztráty jsem usnula.

Ráno jsem Natálku jako každý den zavedla do školky, letěla jsem uklízet do penzionu, a když jsem v poledne měla hotovo, jak jsem přišla domů, hned jsem si sedla k notebooku a začala si hledat práci. Nemůžu to jen z té své úklidové brigády zvládnout! Tenhle měsíc ještě vydržím, ale od příštího prostě musím začít někde pracovat a nejhorší je, že i to pro mě bude dost obtížné. Nemám nic našetřeno a našim říct nemůžu, protože vím, že taky nemají na rozhazování.

Práce na internetu bylo sice víc než dost, jenže nějak jsem si nemohla vybrat. Buď jsem neměla dostatečnou kvalifikaci či praxi, anebo se ta práce zase nelíbila mně. Pak mě zaujala recepční v jedné firmě. Podívala jsem se do mapy a zjistila jsem, že ta firma sídlí jen o dvě ulice od mého domu! Hm, tak kdyby mi tohle vyšlo, tak to by bylo super! Už kvůli tomu, že bych Natálku mohla vodit do školky a nemusela vstávat třeba o hodinu dřív, abych to stihla. Nemám řidičák, takže všude musím jezdit hromadnou dopravou, nebo chodím pěšky. Rychle jsem si opsala email a na nic jsem nečekala a poslala jsem životopis. Sice mám maturitu, ale žádnou praxi ani zkušenosti. Na druhou stranu za zkoušku nic nedám. S dobrým pocitem jsem zaklapla notebook a šla jsem žehlit. Odpoledne jsem běžela na nákup, pak pro Natálku, a než jsem se nadála, tak byl večer. Unaveně jsem se posadila na sedačku, pustila si televizi a v tu ránu jsem usnula. Vzbudila jsem se až v noci, protože jsem se něčeho lekla. Asi nějaký špatný sen, pomyslela jsem si a přesunula jsem se do ložnice, kde jsem se zavrtala do peřin a okamžitě pokračovala ve spaní.

Když jsem druhý den přišla z úklidu domů a otevřela jsem notebook, čekal tam na mě email, že mám dnes ve tři hodiny přijít na pohovor! Byla jsem tak ráda! Sakra Natálka! Hm, tak to nevím, jak udělám, školka je jen do půl čtvrté. Helena! Zkusím ji zavolat, jestli by mi ji nevyzvedla ona. Okamžitě jsem vytočila její číslo a čekala, až hovor příjme.

„Ahoj, Kristy, copak se děje?“ mile se mě zeptala.

„Ahoj, Helo, prosím tě dneska ve tři musím na pohovor a potřebovala bych, jestli bys vyzvedla Natálku ze školky,“ vysypala jsem ze sebe.

„To víš, že jo, už se na to těším. Vezmeme ji s Petrem do cukrárny a pak ti ji přivezeme,“ souhlasila a mně se okamžitě ulevilo. Ještě že ji mám!

„Děkuju, jsi moc hodná!“ usmála jsem se do telefonu.

„Ale prosím tě, nemáš vůbec za co! Vždyť víš, jak ji ráda hlídám.“

Sama děti nemá, s Petrem jsou manželé čtyři roky a před nedávnem jí doktoři řekli, že děti mít nemůže, prý je u ní něco špatně, ale nikdo jí to ani pořádně nevysvětlil. Tenkrát to vzala těžko a do dnes se s tím nesrovnala, ale přestala to řešit. Bude jí třicet, a tak pomalu začíná uvažovat, že si nějaké dítě adoptuje. V tu chvilku se mi před očima zjevil její jemný obličej. Oříškově hnědé oči, špičatý nos a úzké rty. Byla hezká a hlavně hodná! Myslím si, že ona a Maruška jsou to nejlepší, co mě kdy potkalo! Ne, nemyslím, vím to!

„Tak mi drž pěsti, ať to na tom pohovoru zvládnu,“ trošku jsem si vzdychla, protože možnost, že by mě nevzali, jsem si připustit nechtěla.

„A kam vůbec na ten pohovor jdeš?“ zeptala se mě.

„Firma Neoland, vůbec ji neznám, ale je to kousek od mého bytu, je to recepční, sice jen záskok za mateřskou dovolenou, ale i tak bych za to byla vděčná,“ odpověděla jsem.

„Jo, tu firmu znám, četla jsem o ní na internetu. Docela prosperuje, to bys asi měla fajn. Ten zmetek se už odstěhoval?“ zeptala se a tím zmetkem myslela Ivoše. Neměla ho nikdy ráda, vadilo jí, jak se choval k Natálce, a taky mu to několikrát dala pěkně najevo, a to nemluvím o mé druhé kamarádce Marušce! Ta mu jednou málem vyškrábala oči! Prostě mě obě dokážou bránit za každou cenu. A já je taky!

„Už ano, takže si musím najít práci,“ vzdychla jsem si, ale kupodivu to tak moc nebolelo, vlastně skoro už vůbec. Překvapila jsem tím sama sebe.

„Kristy, buď ráda, že ses ho zbavila, byl to magor,“ nepárala se s tím Helena a mě tím pobavila.

„Asi jo,“ řekla jsem jen.

„Určitě! Tak budu muset končit, abych ještě chvilku pracovala, to víš, my účetní toho máme víc než dost,“ řekla a mě bylo jasné, že za ní do kanceláře vešel její vedoucí. Rychle jsme se rozloučily a já se šla podívat do své skříně, co bych si tak mohla vzít na sebe. Vytáhla jsem skoro celou skříň, zkusila všechno možné, ale nic se mi nelíbilo! Ani světlé šaty, ani riflová sukně, tu jsem zavrhla okamžitě a dokonce ani kalhotový kostým, který už mám spoustu let. Sedla jsem si otráveně na postel a začínala se mě zmocňovat panika, protože za necelou hodinu musím na ten pohovor. Nakonec jsem si na sebe vzala úzkou černou sukni a k ní slabý modrý svetřík. Venku bylo docela pěkně, byl konec března, a tak mi zima určitě nebude. Rychle jsem si umyla černé páskové boty na podpatku, učesala jsem si dlouhé hnědé neposlušné vlasy, malinko se nalíčila a vyrazila jsem. Do firmy jsem přišla za pět minut tři! Kdybych nevěděla, kde to, tak bych přišla pozdě! Jsem nemožná! Šla jsem se ohlásit na recepci a posadila jsem se do měkkého křesla na chodbě. Firma nebyla nijak veliká, ale zato útulná a hlavně tu všude hrála příjemná hudba a celkově to tu na mě působila hezky. Všude byly kytky, a v rohu se dokonce tyčila obrovská palma! Zajímalo mě, jestli je živá, anebo umělá. Měla jsem strašné nutkání vstát a sáhnout si na list. Okolo mě procházela vysoká blondýna, která zrovna s někým telefonovala. Byla perfektně obléknutá a mě bylo trapné na ni civět, ale vážně vypadala, jako z módního časopisu! Kostýmek, co měla na sobě, musel být víc než příjemný a hlavně drahý! Pak jsme se na sebe obě podívaly a mně přišlo, že ji odněkud znám. Ona ukončila hovor a neustále si mě prohlížela.

„Kristýno, jsi to ty?“ zeptala se nakonec a já si najednou uvědomila, odkud ji znám! Moje sousedka z dětství Jana! Je sice skoro o deset let starší než já, ale i tak, jako holky jsme si spolu hrávaly. Pak se odstěhovala i s rodiči pryč, protože její otec začal podnikat v Praze – a teď se tu s ní potkám! To je snad jen sen!

„Jani, jsem! Ahoj!“ usmála jsem se a vstala jsem, abychom si podaly ruce! Měla krásně upravené nehty a prsty ji zdobily dva prstýnky s červeným a modrým kamínkem.

„Co ty tady?“ zeptala se mě mile. Její obličej byl pod vrstvou make-upu hodně změněný, jen ty její zelené uhrančivé oči jí zůstaly!

„Přišla jsem na pohovor na recepční. Ty tu pracuješ?“ zeptala jsem se se zájmem.

„Já to tu vedu,“ překvapila mě.

„Vážně?“ zdvihla jsem obočí, protože to bych nečekala!

„Vážně, tak pojď do mé kanceláře,“ pokynula mi a já jsem ji ráda následovala.

Její kancelář byla sladěna do puntíku, všechen nábytek měl smetanovou barvu a doplňky byly v černé a bílé. Musela jsem se ovládat, abych necivěla s otevřenou pusou!

„Posaď se, dáš si něco?“ zeptala se mě a sama si sedla přímo proti mně.

„Ne, děkuju. Máš to tu moc pěkný,“ uznala jsem.

„Děkuju. Tak ty se hlásíš k nám na recepční, tak mi něco o sobě pověz, co umíš, jakou máš praxi a tak,“ pobídla mě a přehodila si svou nohu přes druhou. Vypadala v bílém kostýmku tak elegantně, že jsem z ní zkrátka nemohla spustit oči!

„Vystudovala jsem průmyslovku, ale praxi žádnou nemám, před rokem mi skončila mateřská a tak jsem měla jen brigádu, ale teď bych potřebovala pořádnou práci,“ spustila jsem a Jana se tvářila neutrálně. Nedokázala jsem přečíst, co si myslí. Vím, že to, co ji tady říkám, je skoro směšné, ale na tu recepční měli podmínku pouze maturitu a tu mám.

„Aha, no a umíš aspoň trošku anglicky? Víš, kdyby někdo zavolal a mluvil anglicky, jestli bys mu rozuměla, a taky pokud by ti přišel email v angličtině, jestli bys na něj dokázala odpovědět,“ zeptala se mě a já jsem na ní poznala, že čekala víc.

„Myslím, že ano. Ještě si hodně pamatuju,“ pokrčila jsem rameny.

„Dobře. Upřímně, kdybych tě neznala, určitě bych tě nevzala, nemáš žádnou praxi a my jsme prestižní firma, ale znám tě, tak to s tebou zkusím. Osvěž si angličtinu a řekni mi, od kdy můžeš nastoupit,“ řekla docela vážně a já si všimla, že je v obličeji hezká, ale má takové tvrdé rysy a myslím si, že kdyby nebyla namalovaná, vypadala by spíš jako chlap. Nikdy nebyla hezká, ale to, jak se teď strojila a jak se malovala, z ní udělalo úplně někoho jiného.

„Jani, děkuju moc, ani nevíš, co to pro mě znamená! Neboj se, budu se snažit. Můžu nastoupit klidně od zítra,“ potěšeně jsem se usmála.

„Dobře, zítra přijď na osmou a Danka ti to tu vše ukáže a řekne ti, co máš dělat. Zatím připravím smlouvu a řeknu ti, co všechno budeš potřebovat. Dbá se tady na slušné jednání a oblečení, tak to prosím akceptuj,“ usmála se, ale neupřímně. Asi se jí moje oblečení nelíbilo! A to jsem si myslela, jak jsem nastrojená! Je ale pravda, že ve srovnání s ní vypadám jako hastroš!

„Dobře a moc děkuju!“ usmála jsem se a pomalu odcházela z její kanceláře. Rozloučily jsme se a já jsem celá šťastná vyběhla do teplého jarního počasí. Stavila jsem se v penzionu, kde jsem oznámila, že už zítra nepřijdu, a šla jsem směrem k domovu.

„Kristy, gratuluju ti!“ objímala mě Helena, když jsem jí tu novinu sdělila. Petr mezitím sundával Natálce boty.

„Děkuju, ani nevíš, jak jsem ráda! To snad ani není možný, že potkám kamarádku z dětství a ona mi dá práci! To musel být osud!“ smála jsem se a cítila se fajn.

„Taky gratuluju!“ objal mě Petr a popíchal mne vousy, co si nechal narůst.

„To teda! Tohle se stává tak akorát ve filmech! Vážně, to je super!“ smála se Hela a vzala si Natálku na klín.

„Natálka byla hodná?“ zeptala jsem se a šla jsem nám všem nalít pití a Petrovi udělat kávu.

„Byla, jako vždycky, je to naše zlatíčko, viď?“ odpověděla mi Helena a Natálce dala pusu na tvář.

„Teta mi koupila dva zákusky a ještě zmrzlinu,“ chlubila se.

„Teda to máme hodnou tetu, viď?“ říkala jsem a přitom jsem zalila Petrovi kafe, které provonělo celou kuchyň.

„No počkejte, holky, a co já? Já jsem vosk?“ smál se na oko dotčeně Petr a použil frázi z filmu, Jak dostat tatínka do polepšovny. Natálka seskočila a běžela za ním.

„Néé, ty jsi můj hodnej strejda!“ smála se a on ji vzal do náručí a polechtal ji, jen zavýskala.

„To jsem rád!“ řekl a postavil ji na zem.

Domů odcházeli až kolem desáté večer! Byla jsem ráda, že tu jsou a že se mnou mohou oslavit mé nové zaměstnání. Vždyť nikoho jiného nemám! Spokojeně jsem se zavrtala do postele a během chvilky jsem spala.

Ráno jsem vstávala už v šest. Musela jsem si připravit oblečení a taky se trošku uklidnit, začínala jsem totiž panikařit a měla jsem strach, že Janu zklamu, že to nezvládnu. To bych nerada! Hodiny utíkaly příšernou rychlostí, a než jsem se vzpamatovala, byl čas odejít z domu.

S malou dušičkou jsem vešla do firmy, do které odedneška patřím. Danka, místo které budu sedět na recepci já, mi všechno ukázala. Byla už jako koule, a když jsme šly do schodů, dělalo jí to problémy. Práce není těžká, takže mé obavy byly zbytečné! Tohle zvládnu levou zadní a nejlepší na tom všem je, že Jana je má nadřízená! Dneska tu nebyla, tak mi místo ní dala podepsat všechny papíry její asistentka Soňa, která mi nebyla vůbec sympatická! Ale mě to netrápilo.

Dnešní pracovní den mi uběhl strašně rychle a nemohla jsem se dočkat, až už tu budu sama a všechno si to na svém stole uspořádám tak, jak chci já.

Danka tu se mnou zůstala až do konce týdne, pak si vybrala zbytek dovolené a pak už ji čekala mateřská dovolená a hlavně maminkovské povinnosti. V pátek se se všemi loučila a mě potěšilo, že do veliké zasedačky pozvala i mě. Lidí tu bylo skoro třicet a s některými jsem si hned potykala. Jana mě totiž představila, jako náhradu za Danku. Vesměs to byli samí mladí lidé, takže sem určitě zapadnu. Libovala jsem si. Pak se asi Jana na mě Danky ptala a podle výrazu v obličeji mě Danka asi chválila. Na Janě bylo vidět, že je spokojená, a já taky!

„Kristýno, tak se ti tu líbí?“ zeptala se mě Jana, když přišla ke mně.

„Líbí, je to tu moc fajn, práce není nijak složitá, takže ji zvládnu i já a angličtinu se po večerech učím, aspoň ty základní fráze,“ odpověděla jsem jí po pravdě.

„To jsem ráda. Když s tebou budu spokojená za ty roky, co tu budeš za Danku, tak bych tě tu pak mohla zaměstnat na dobu neurčitou,“ řekla zcela vážně.

„To bych byla moc ráda, Jani!“ usmála jsem se a moje nálada měla růžovou barvu!

„Dobře, uvidíme časem.“

Když jsem se pak vracela z práce domů, málem jsem si prozpěvovala, jak mi bylo hezky! Na Ivoše jsem si za celý týden ani jednou nevzpomněla! Hela měla pravdu! Je dobře, že odešel, s ním by mě nic dobrého nečekalo. Chtěla jsem se ještě stavit v obchodě podívat se po nějaké hezké sukni, a jak svítilo sluníčko, skoro mě oslepilo! Sluneční brýle jsem si samozřejmě nechala doma. Vběhla jsem do rušného provozu a v tom okamžiku jsem zaslechla příšerné kvílení brzd, a než jsem se vzpamatovala, auto do mě slabě vrazilo a já spadla na zem!

„Co blázníš! Vždyť jsem tě mohl zabít! Jsi snad slepá?!“ křičel na mě chlap, který vystoupil z toho auta.

„Promiňte, já… já jsem vás neviděla, promiňte…“ koktala jsem rozpačitě a teprve teď jsem si všimla, že mi z kolena teče krev. Chlap byl bledý jako stěna, musel se pořádně leknout a já se mu ani nedivím! Na silnice se povalovali mé věci z kabelky a on je sbíral a dával mi je do ní zpět.

„Jste v pořádku? Můžete vstát?“ přešel na vykání a pomáhal mi na nohy. V tu chvilku bylo okolo tolik lidí, že mi bylo strašně trapně. Kromě naraženého kolena mi nic nebylo, naštěstí!

„Můžu, nic mi není. Já… ještě jednou se omlouvám,“ říkala jsem zmateně. Chlap se ohnul a díval se na moje koleno.

„Pojďte, odvezu vás na pohotovost, aby vám tu nohu zrentgenovali,“ říkal už klidněji.

„Ne, vážně ne, chodit můžu a nechci vám přidělávat starosti, je to moje chyba, měla jsem se rozhlédnout,“ odmítla jsem odvoz na pohotovost. On vzal svůj bílý kapesník a opatrně mi ho přiložil na koleno. Trochu to zabolelo.

„Dobře, tak vás alespoň odvezu domů,“ řekl a nekompromisně mě vedl do svého auta. Posadila jsem se a řekla mu svou adresu.

„Teda to nám ten víkend pěkně začíná,“ mírně se usmál, když se rozjel směrem k mému domovu.

„To máte pravdu, tak snad to bude dneska už všechno v pořádku. Tady mi můžete zastavit, děkuju.“ Ukázala jsem, kde chci vystoupit. Chlap, ale zajel na nedaleké parkoviště, pomohl mi vystoupit z auta, a dokonce mě šel doprovodit domů! Odemkla jsem byt, a aniž bych ho pozvala dál, vešel. Trošku mě znervóznil, ale na vraha nebo nějakého úchyla nevypadal. Měl dobře padnoucí kalhoty a tmavou polokošili. Na ruce luxusní hodinky a okolo krku se mu leskl zlatý řetízek. V obličeji byl hezký, měl krátké tmavé vlasy, perfektně ostříhané a celkově na mě působil elegantně. Jeho oči byly zvláštní, nedokázala jsem v nich číst a taky mě trochu děsily, až mi po zádech přeběhl mráz.

„Dáte si vodu?“ zeptala jsem se ho, protože mi přišlo hloupé, že tu jen tak stojíme a díváme se na sebe.

„Ne, dík, už půjdu. Tady máte mou vizitku, a kdyby se vám přitížilo, určitě mi zavolejte,“ řekl pevně, a jeho hlas zněl příjemně.

„Je to jen naražené koleno, myslím, že to bude v pořádku,“ trošku jsem se na něho usmála a neušlo mi, jak si mě prohlíží.

„Jsem Patrik,“ podal mi ruku a usmál se.

„Kristýna,“ nabízenou ruku jsem přijala, on mi ji pevně zmáčkl a na tvář mi vlepil jemnou pusu! Okamžitě jsem ucítila příjemnou vůni.

„Tak já běžím a ty na sebe dávej pozor, až zase budeš přecházet silnici,“ zase se na mě usmál a mně se jeho úsměv moc líbil. Vlastně, celý se mi líbil.

„Budu a děkuju za odvoz, ahoj,“ řekla jsem rozpačitě, on se otočil a odešel.

Sedla jsem si na židli a hlasitě se rozesmála! Já jsem fakt takový trdlo! Ještě že tak rychle zareagoval, jinak by to dopadlo hůř! Pak jsem si uvědomila, že kdyby se mi něco stalo, tak by byla Natálka opravdu sirotek, a smích mě okamžitě přešel! Vzala jsem si vizitku, kterou mi dal ten Patrik, Patrik Javorský, finanční ředitel… měl tam i číslo na mobil. Hm, tak proto tak luxusní hodinky a i vlastně jeho auto odpovídalo tomu, jakou má pozici. Najednou jsem si ho vybavila a musela jsem se usmát. Byl opravdu moc hezký. Vtom zadrnčel zvonek, až jsem se polekala.

„Mami, teta mi koupila novou barbínu!“ říkala hlasitě Natálka a ukazovala mi ji.

„Helo, proč ji to kupuješ?“ řekla jsem na adresu své kamarádky.

„Vždyť mně to nic neudělá, a když vím, že jí to udělá radost, tak proč ne,“ malinko si vzdychla. Vím, že ji trápí to, že ona nikdy své děti mít nebude.

„Jdu si s ní hrát! Já jsem tak ráda, teto!“ křikla na Helenu a jako blázen letěla do svého pokojíčku.

„Co se ti stalo?“ všimla si Helena, že kulhám.

„Prosím tě, ani se neptej! Šla jsem po ulici jako střelená a vlítla jsem pod auto,“ líčila jsem ji.

„Cože? A jsi v pořádku?“ vyděsila se.

„Neboj se, jsem, jen do mě malinko drknul a já spadla na zem a narazila si koleno, nic to není,“ uklidňovala jsem ji.

„A ten, kdo tě porazil, aspoň zastavil?“ dál se mě ptala.

„Zastavil, a dokonce mě odvezl i domů, nechal mi tu vizitku, že kdyby mi něco bylo, ať mu zavolám,“ vyprávěla jsem ji.

„Ještě že tak! No to je hrozný, vezmi si, kdyby se ti něco stalo?!“ šílela.

„Naštěstí nestalo,“ řekla jsem a do prstů jsem si vzala jeho vizitku.

„Neznáš ho?“ zeptala jsem se Heleny, která nalévala vodu mně i sobě. Vzala si ode mě vizitku a přečetla si ji.

„Hm, neznám, jen tu firmu Aximu, tu znám. Patrik Javorský…, vážně mi to jméno neříká,“ pokrčila rameny a vizitku mi vrátila a já jsem si ji uložila do peněženky.

„Chceš ho žalovat, že se na něho ptáš?“

„Ne, to ne, ale byl takový galantní... jen se tak tak ptám,“ přiznala jsem se.

„Ale, tobě se líbí viď? Poznám to na tobě,“ smála se.

„Ale ne... nebo asi jo, je hezký. Prosím tě, ten by o mě ani nezavadil, neblázni, a pochybuju, že je sám, že nikoho nemá. Zrovna on,“ klepala jsem si na čelo.

„Proč by nemohl být sám? Víš co takových chlapů je? Nemají na vztah prostě čas. Tak mu zavolej, že se ti přitížilo, ať ti přijde dát umělé dýchání,“ smála se Hela a já se k ní přidala.

„Jo, anebo jinou pomoc, viď?“

„Jo, ať ti přijde svým teploměrem změřit teplotu!“ slzela Helena.

„Už dost, bolí mě břicho a taky koleno! Kdybys mě viděla, jak jsem se tam rozplácla, počůrala by ses smíchy!“ Znovu jsem vyprskla, když jsem si představila, jak jsem tam ležela a po ulici se válely dokonce i moje tampony! Hela mi nebyla schopná odpovědět, jak se smála! Asi si to totiž živě dokázala představit! Zbytek odpoledne jsme si spolu užily naprosto úžasně, takže má dobrá nálada stále přetrvávala!

Druhý den ráno jsem se na naražené koleno skoro nemohla postavit, jak mě bolelo! Modřinu jsem tam teda měla pořádnou. Pomalu jsem ho rozhýbala a šla do obchodu pro čerstvé rohlíky. Natálka si v pokojíčku hrála s barbínami, tak ani nezaregistrovala, že jsem odešla. Jen co jsem přišla domů, slyšela jsem, jak mi vyzvání mobil. Tak rychle, jak to šlo, jsem spěchala do obýváku, abych hovor přijala. Podle melodie jsem věděla, že mi volá máma.

„Ahoj, mami,“ vyhrkla jsem udýchaně.

„Ahoj, to je doba, než mi to vezmeš, ty snad ještě spíš?“ lamentovala.

„Ne, nespím, byla jsem na nákupu. Copak se děje?“ zeptala jsem se otráveně.

„To se musí něco stát, že volám? Ráda tě slyším a taky se mi stýská po Natálce,“ řekla trochu dotčeně.

„Taky tě ráda slyším. Máme se fajn, Natálka si teď hraje u sebe v pokojíčku s barbínami, chceš ji k telefonu?“ zeptala jsem se ji a pomalu se přesouvala za Natálkou.

„Ty mě tak ráda slyšíš, kdybych nezavolala, tak se sama ani neozveš. Jo, dej mi ji na ucho, chudinku moji malou,“ říkala a já jen protočila oči. Už je to tu zase!

„Naty, babička volá a chce tě slyšet, tak si ji vezmi,“ usmála jsem se na dcerku a podala jí mobil.

„Babí, ahoj, já mám novou barbínu!“ žvatlala vesele a já jsem mezitím odešla, abych vybalila nákup. Bylo toho víc než jen rohlíky. Za deset minut mi přiběhla mobil vrátit.

„Babička tě ještě chce,“ oznamovala mi.

„Tak jste si popovídaly?“ zeptala jsem se mamky a snažila se, aby můj hlas nezněl tak otráveně.

„Aspoň, že ona si se mnou povídá. Kristýno, nechcete příští týden přijet na celý víkend? Bude tady i babička a určitě vás ráda uvidí, víš, že na tom teď není moc dobře.“

„Teď je to trošku složitý, já jsem si našla práci, tak se v pátek už nemůžu po obědě sebrat a odjet. Ještě se ti příští týden ozvu, musely bychom s Natálkou jet až v sobotu,“ trošku jsem si vzdychla, protože se mi k našim za nic nechtělo!

„Denis s Jiřinou taky přijedou, tak bych vás jednou měla ráda všechny pohromadě, vždyť se takhle sejdeme jenom o vánocích a to je málo!“ lamentovala a mě to příšerně lezlo na nervy!

S mým bráchou se vidět nemusím, nemáme k sobě žádný vztah, nevoláme si a ani nepíšeme. Je jiný než já. Oženil se, má dvě děti a spokojeně si žije se svou Jiřinkou ve velikém domě, který jim nechal postavit Jiřiny otec. Je to podnikatel, který má peněz, že neví co s nimi, no a mého bráchu to hrozně změnilo. Takže pokud jsme si byli cizí, ještě než se oženil, teď jsou naše vztahy na bodě mrazu. On totiž patří do jiné vrstvy. Té nejvyšší!

„Mami, prostě uvidím, jak mi to vyjde. Ozvu se ti příští týden. Musím končit, někdo zvoní, ahoj a pozdravuj tátu.“ Zalhala jsem, abych hovor ukončila. Tohle opravdu nemám chuť poslouchat!

Odpoledne jsem šla s Natálkou na její oblíbené hřiště. Já jsem se tam vyhřívala jako kočka na střeše a ona si tam hrála s dětmi. Vydržely jsme tam až do sedmi. Počasí bylo nádherné a mně se domů nechtělo. Víkend utekl hroznou rychlostí, že jsem si vlastně ani nestihla odpočinout a hlavně dokoukat film, který mám už asi čtrnáct dní rozkoukaný!

V pondělí jsem se těšila do práce, a jak jsem přišla, tak jsem si okamžitě všechno porovnala na svém stole tak, jak se to líbilo a vyhovovalo mně. Dokonce jsem si přinesla i fotku Natálky, když byla ještě malá, a dala si ji na poličku vedle malé kytičky, která tu zůstala po Dance. Tu jedinou jsem si tu nechala.

„Tvoje dcerka?“ zeptala se mě Jana, která stála u mého stolu a v ruce držela fotku Natálky. Já jsem se zrovna vracela z toalety.

„To je Natálka, je jí pět,“ usmála jsem se na Janu.

„Moc hezká! Máš jen jedno dítě? Ale vdaná nejsi, ne?“ dál se mě vyptávala a já jsem zase obdivovala, jak je krásně ustrojená. Sytě červené šaty jí ladily, jak k rtěnce, kterou měla na puse, tak i k nehtům. Vlasy měla vázané do culíku a na uších velké zlaté kruhy.

„Mám jen ji, ne nejsem vdaná, jsem sama,“ pokrčila jsem rameny.

„Otec Natálky s vámi nežije?“ zase se zeptala a mnou projela silná bolest.

„Zemřel, ještě než se malá narodila,“ vzdychla jsem si. Jana se na mě podívala, ale v jejím obličeji nebylo nic, co by naznačovalo třeba lítost. Opravdu má takové tvrdé rysy.

„Promiň, to jsem nevěděla,“ prohodila lhostejně.

„Nevadí, vždyť jsi to nemohla vědět, je to už dlouho, ale pořád to bolí,“ řekla jsem upřímně.

„No, je čas jít pracovat. Mám teď poradu, takže kdyby někdo volal, přepoj to prosím na Soňu. Díky.“ Usmála se a odešla.

Ještě asi tak hodinu jsem nad ní přemýšlela. Je zvláštní, vždycky svým způsobem byla, ale je pravda, že jako malá jsem ji měla ráda. Vzhlížela jsem k ní a dneska, když ji vidím, jak je elegantně ustrojená a jak se umí chovat, obdivuju ji ještě víc.

Trošku mě ve firmě zaráželo, že se tady nikdo s nikým nebaví. Přijde mi to tu takové tiché, nebo jak to mám nazvat. Ráno jsem musela odnést papíry do účtárny, a když jsem tam vešla, tak tam bylo ticho jako v hrobě! Myslím, že kdyby spadl špendlík, tak by byl slyšet. Na to, že tu je mladý kolektiv, tak jsem si myslela, že vztahy tu budou příjemnější. Ti, se kterými jsem si v pátek na rozlučce s Dankou potykala, mě jen pozdraví a víc si mě nevšímají. Trošku mě to mrzelo, ale je zase fakt, že já neustále zvedám telefony a odepisuji na emaily, takže vlastně nemám čas se s někým vybavovat.

Večer jsem se s miskou bramborových lupínků usadila u televize a těšila se, že si konečně dokoukám film Bílá Masajka. Natálka už spala, a tak jsem měla čas jen sama pro sebe a bylo mi hezky. V tom zadrnčel zvonek. Vyděšeně jsem se podívala na hodinky, bylo skoro devět. Pomalu jsem vstala z gauče, koleno mě pořád bolelo, vzala si na sebe župan a šla otevřít. Za dveřmi stál ten chlap, co mě porazil autem! Zírala jsem na něho s otevřenou pusou a doufala jsem, že nikde nemám zbytky bramborových lupínků!

„Ahoj, já jsem tě asi vzbudil, viď?“ usmál se na mě a já jsem si myslela, že se mi to jen zdá!

„Vzbudil, teda ne, nevzbudil, já… jen se dívám na televizi…“ koktala jsem zaskočeně.

„Tak to jsem rád, můžu dál?“ zeptal se mě a než jsem stihla zareagovat, tak už stál u mě v předsíni a hrnul se dál do kuchyně. Zavřela jsem venkovní dveře a vyděšeně jsem se na něho podívala.

„Přinesl jsem ti rtěnku,“ řekl a ukazoval mi ji.

Proč mi koupil rtěnku? nechápala jsem a asi jsem pořád hloupě zírala, protože se rozesmál.

„Jak se ti na ulici rozsypala kabelka, tak jsem si ji omylem strčil do kapsy, a dneska jsem na to přišel, tak jsem ti ji přinesl,“ vysvětlil mě.

„Aha,“ dostala jsem jen ze sebe a pořád na něho zírala. Pak jsem si uvědomila, že jsem jen v županu, a bylo mi pěkně trapně!

„Asi jsem tě vystrašil viď? Koukáš na mě jak na nějaké strašidlo,“ všiml si mého výrazu.

„Ne, to ne, spíš překvapil. Dáš si něco?“ zeptala jsem se, a byla jsem pořád, jako kdyby mě někdo dal ránu palicí po hlavě.

„Pokud tě nějak nezdržuju, tak něco k pití,“ mrkl na mě a šel si sednout do obýváku, kam jsem ho poslala. Já jsem se šla ještě rychle do koupelny převléknout do normálního oblečení, protože jen v noční košili a županu se mi tu vážně být nechtělo.

„Hm, Bílá Masajka, to jsem jednou četl,“ říkal a díval se na obal od dvd.

„Já jsem to nečetla, ale film se mi docela líbí,“ řekla jsem a podala mu sklenici vody.

„Co koleno, bolí?“ změnil téma hovoru.

„Už jen malinko,“ usmála jsem se.

„To je dobře, čekal jsem celý víkend, jestli se ozveš – a ty nic,“ řekl a opřel se do křesla a nespustil ze mě oči.

„Vždyť se mi nic nestalo, tak jsem neměla důvod,“ snažila jsem se být klidná, ale nešlo to, nějak zvláštně na mě působil a já jsem z toho byla vyvedená z míry.

„Nemyslím jen kvůli kolenu,“ řekl a pořád na mě zíral. Začala jsem z toho být nesvá. Co to tu se mnou hraje za hru? ptala jsem se v duchu a nevěděla jsem kam s očima. Kdykoliv jsem se na něho podívala, pořád na mě koukal. Slušelo mu to, byl hezký, elegantní a hodně sebevědomý a to mi připadalo strašně sexy.

„A kvůli čemu?“ zeptala jsem se.

„Třeba že bychom si mohli spolu někam vyrazit.“

Zalapala jsem po dechu! „Co? Jako my dva?“ vykulila jsem na něho oči.

„Přesně tak, my dva,“ usmál se a napil se vody.

„Vždyť se neznáme,“ řekla jsem asi pěknou blbost, protože jsem ho rozesmála.

„A proč si myslíš, že jsem tady? Abychom se poznali,“ dál se smál a já se cítila víc než hloupě, tak jsem radši mlčela.

„Řekni mi něco o sobě? Ta holčička, co byla v sobotu s tebou na hřišti, je tvoje dcera?“

Jestli jsem předtím byla vyvedená z míry, tak teď mě doslova šokoval! Jak to, že já jsem ho neviděla, když on mě ano? To mě špehoval?

„Hm, to je má dcera, Natálka,“ konečně jsem mu odpověděla.

„Hezká princezna.“

„Můžu tě o něco poprosit?“ řekla jsem a slyšela se jakoby z dálky, tolik mě totiž rozhodil.

„Jasně, že můžeš, splním ti to rád,“ usmál se a jeho oči byly jako dvě lampičky.

„Nedívej se pořád takhle na mě, já jsem z tebe nervózní,“ vysypala jsem ze sebe a jeho tím viditelně potěšila. Teď si totiž byl víc než jistý, že se mi líbí a že jsem z něho celá pryč!

„Musím se na tebe dívat, jsi hezká. Škoda, že jsi mě nepoprosila o něco jinýho,“ řekl dvojsmyslně a já jsem najednou měla pocit, že kdybych se teď měla zvednout z gauče, tak nevstanu – a nebylo to tím, že by mě to koleno tak moc bolelo!

„Já jsem z tebe úplně v šoku!“ přiznala jsem a bylo mi úplně jedno, jestli se ztrapním, nebo ne. Nedokázala jsem se s ním totiž normálně bavit!

„Proč? Vždyť nejsme malé děti, tak na co si hrát. Já jsem zvyklý říkat všechno narovinu,“ usmál se klidně.

„Já nevím, prostě mi to přijde neuvěřitelný, že mi přijdeš vrátit rtěnku a tak,“ nevěděla jsem, jak mám říct, že tady se mnou flirtuje!

„Ale ne, takové věci jsou normální a já jsem prostě takový, nerad něco prodlužuju, nemám na to čas, a když něco chci, chci to hned, když chci něco říct, nebo udělat, řeknu to a udělám to, takový prostě jsem,“ vysvětloval mi svou zvláštní povahu a přístup k životu.

„A jak můžeš vědět, že mi vedle nespí manžel?“ trošku jsem se osmělila. Když upřímnost, tak upřímnost.

„Protože nemáš snubní prsten, a ani zásnubní. Jsi plachá a v očích máš něco, co vypadá jako dávný smutek. Nemáš ani přítele, protože kdybys měla, určitě bys celé odpoledne neseděla sama s malou na dětském hřišti. Díváš se na mě překvapeně, ale vím, že se ti líbím, že jsi tu dost často sama. Vím, že bys o mě stála, ale ta tvá plachost ti to nedovolí,“ vysypal ze sebe a mně tím vzal vítr z plachet, a jak jsem před tím byla v šoku, tak jsem teď měla pocit, že to je opravdu jen nějaký hloupý sen!

Patrik se na mě díval a usmíval se, vítězně. Věděl totiž, že se trefil. Sakra, on snad umí číst myšlenky, nebo co!?

„Mám pravdu?“ zeptal se, když jsem ani po pěti minutách nebyla schopná mluvit!

„Já vůbec nevím, co na to říct! Ty jsi nějaké médium, nebo co?“ říkala jsem a u toho nevěřícně kroutila hlavou.

„Ne, Kristýno nejsem, jen jsem se naučil odhadovat lidi a nikdy jsem se nespletl. Řeč tvého těla tě prozrazuje, že ani nevíš, jak moc. Ty to nevnímáš, ale mně stačí, jak jen pohneš rukou, jak se na mě podíváš, jak pohneš hlavou, a vím o tobě všechno,“ dál vyprávěl, a kdyby mi nebylo trapně, asi bych si šla dát panáka!

„Já vůbec nevím, co na to říct! Nikdy jsem nikoho takového, jako jsi ty, nepoznala!“ řekla jsem tiše.

„Však já jsem jen jeden, jsem originál, nikdo nemá dvojníka v chování, každý člověk je jiný a dělá věci jinak. Kolik ti je? Čtyřiadvacet?“ zeptal se a mě trošku potěšilo, že v tomhle se seknul.

„Ne, je mi o dva roky víc, a tobě?“ konečně jsem se ho taky na něco zeptala.

„Je mi třicet pět a vím, že se chceš zeptat, jestli jsem ženatý, ale bojíš se. Ne, ženatý nejsem, asi jsem nepoznal tu pravou a hlavně na to nemám čas, no možná bych řekl, že já na to prostě nejsem,“ usmál se a mně se opravdu začínal strašně líbit. Sakra, hodně se mi líbí! Jeho bílé zuby, které odhalí pokaždé, když se usměje, a taky ty jeho oči, takové vyzývavé. Hm a taky jeho postava a prdelka, tak tu má teda luxusní! říkala jsem si v duchu a prohlížela si ho čím dál víc.

„Na co nejsi? Na vztahy?“ zase jsem se osmělila a zeptala se.

„Asi, já žiju přítomností, a pokud se mi nějaká žena líbí, chci s ní prožít všechno, jak to jen jde, a řešit, jestli ještě za rok s ní budu, nebo dokonce jestli se zasnoubíme, nebo vezmeme, to nedělám a asi nikdy dělat nebudu. Ty se mi líbíš a zajímá mě, jaká jsi, jak líbáš, jak chutnáš, jak voníš, prostě všechno. Chci tě políbit, protože se mi líbí tvoje rty, máš je smyslné…“ řekl a vstal, aby se šel posadit vedle mě! Mě okamžitě vyschlo v krku a rozklepala jsem se! Ježiš, co mám dělat? ptala jsem se v duchu, jenže než jsem si stihla odpovědět, tak Patrik vzal jemně mou hlavu do dlaní a políbil mě. Nejdřív jen tak jemně na tvář a pak se blížil k mým rtům! Začal mě líbat a já jsem myslela, že dostanu infarkt, jak mi bilo srdce! Po chvilce přestal a já jsem na něho zírala, jako na přízrak. On se zase tak sebejistě usmál, podíval se na hodinky, dal mi pusu na nos a vstal.

„Půjdu, zavolám ti,“ řekl a drze vzal můj mobil a naťukal si tam své číslo a prozvonil se!

„Řekneš mi, jestli se chceš se mnou stýkat. Řekl jsem ti, jaký jsem, jak to vidím já, a když budeš mít zájem, řekneš mi to. Budu čekat, Kristýno.“ řekl s úsměvem, pohladil mě po tváři a zmizel, jako pára nad hrncem!

Já jsem seděla nehnutě na gauči a měla jsem pocit, že se mi to všechno jen zdálo! Že jsem usnula u televize a měla jsem jen živý sen. Pak jsem vzala do ruky svůj mobil a jeho číslo mě ujistilo, že se mi to opravdu nezdálo! Uložila jsem si ho pod jménem Patrik a podívala se na hodiny, bylo deset pryč. Musela jsem si s někým o tom promluvit, a tak jsem zkusila napsat zprávu Heleně, jestli spí. Za chviličku mi volala.

„Kristy, stalo se něco?“ vyhrkla do telefonu, ale naštěstí nezněla rozespale, tak asi ještě nespala.

„Nevzbudila jsem tě?“ ptala jsem se provinile.

„Ne, jsem vzhůru, koukáme s Petrem na televizi, teda spíš jen já, on tu chrápe,“ smála se a mě do smíchu nebylo.

„Helo, já jsem totálně v šoku! Stavil se tady za mnou ten chlap, jak mě porazil autem,“ začala jsem.

„A co chtěl? Počkej, on tě chce žalovat?!“ skoro vykřikla.

„Ne, to vůbec ne, já ani nevím, co vlastně po mně chce,“ odpověděla jsem a pak jsem jí začala všechno vyprávět.

„Ty bláho, to je jak z nějakýho romantickýho filmu! A co budeš dělat? Líbí se ti?“ ptala se a byla stejně překvapená jako já.

„Já vůbec nevím! Jo, líbí se mi, hrozně, je opravdu hezký, ale vždyť mi to řekl jasně, chce si jen užívat, nechce trvalý vztah. Já vím, Helo, že bych se do něho zamilovala a on mi pak zlomí srdce. Toho se bojím,“ řekla jsem zvadle.

„Kristy, nemaluj čerta na zeď! Vždyť jste si spolu ještě nezačali – a ty už se s ním rozcházíš. Třeba se do tebe zamiluje! Já bych to asi zkusila, jsi sama, tak co. Víš, co by ti řekla Mel? Jdi do toho!“ radila mi.

„Já opravdu nevím, co mám dělat, jsem v šoku, že si musím jít dát panáka!“ vstala jsem a šla si nalít pořádnou botu vodky! Kopla jsem ji do sebe, až se mě v krku rozlilo teplo.

„To se ti nedivím, taky bych z toho byla úplně mimo. Ale stejně řeknu ti, to je tak romantický a tak pěkný! Co já bych za to dala, kdyby se mi tohle stalo!“ říkala zasněně.

„Já se z toho asi jen tak nevzpamatuju!“ pořád jsem kroutila hlavou.

Asi po půl hodině jsem se s Helou rozloučila a šla jsem si lehnout, jenže usnout jsem nemohla. V hlavě se mi stále přehrával náš rozhovor s Patrikem a pak ten polibek! Bříšky prstů jsem si přejela po mých rtech. Bylo to tak vzrušující, že bych to chtěla zase zažít! Usnout se mi podařilo až v pět ráno!

Jsem zamilovaná!

V úterý jsem byla jak na trní a neustále jsem sledovala svůj mobil! Dokonce jsem si ho s sebou brala i na záchod a do koupelny! Ač jsem se tomu původně všemožně bránila, byla jsem rozhodnutá to s ním zkusit. Nakonec co můžu ztratit? Maximálně se zamiluju a on mi zlomí srdce, víc se mi stát nemůže. Uklidňovala jsem svou vystrašenou duši. Ale ani ve středu se Patrik neozval a ve čtvrtek jsem si začínala myslet, že se jen dobře pobavil, když v tom mi začal mobil vyzvánět a na displeji svítilo jeho jméno! Rozklepala jsem se a chvilku mi trvalo, než jsem hovor přijalala.

„Ahoj,“ pozdravila jsem ho a hlas se mi zachvěl.

„Ahoj, tak jaká je tvá odpověď?“ zeptal se rovnou – vůbec se s tím nepáral!

„Já, asi tě ráda uvidím…“ vydechla jsem a tváře mi hořely.

„Fajn, to jsem rád,“ usmál se do mobilu, ale nebyl vůbec překvapený, určitě to čekal. „Máš zítra večer čas?“

Cože, už zítra?!

„No, musím si zařídit hlídání…“ odpověděla jsem přiškrceně.

„A máš někoho? Kdyžtak seženu paní na hlídání,“ opět mě vesele šokoval!

„Ne, to ne, já mám kamarádku, která mi Natálku určitě pohlídá,“ zavrhla jsem bůhvíjakou službu na objednání.

„Dobře, ale kdyby byl problém, klidně mi zavolej, zařídím to. Tak fajn, zítra tě v osm vyzvednu před tvým domem. Budu se těšit.“ Rozloučil se se mnou a já jsem snad dalších pět minut stála v obýváku jako opařená! Pak jsem si vzpomněla, že jsem nezavolala mámě! Sakra, bude na mě pěkně naštvaná! Rychle jsem vytočila její číslo a ona mi hned hovor zvedla.

„No to je dost, že voláš! Už jsem si říkala, že jsi určitě zapomněla!“ spustila místo pozdravu.

„Ahoj, mami, ne nezapomněla jsem, jen jsem čekala do dneška, protože teprve dneska se mělo rozhodnout, jestli půjdu i v sobotu do práce,“ zalhala jsem.

„Prosím tě, a proč musíš v sobotu? To nechápu,“ vzdychla si zklamaně.

„Protože jsem mami recepční a vedoucí má důležitou schůzku, tak je někdo musí přivítat a tak,“ zase jsem lhala.

„A proč to nezajišťuje sekretářka?“ zeptala se mě logicky.

„Protože je nemocná, tak musím já,“ rychle mě napadlo.

„Aha, to mě teda štve, tak strašně jsem se těšila na tu mou malou chudinku! Věnuješ se jí vůbec? Určitě je pořád sama,“ lamentovala a já jsem ji skoro vůbec neposlouchala, protože jsem měla myšlenky jen na Patrika a zítřejší večer!

„To víš, že věnuju, vždyť jsem pořád s ní. Přijedeme jindy,“ snažila jsem se ji uklidnit, ale vůbec se mi to nedařilo.

„Kdyby byla větší, mohla by jet za námi sama vlakem, ach jo, to mě teda tak mrzí.“

Nechtělo se mi to poslouchat, tak jsem se s ní rozloučila a okamžitě vytočila číslo Heleny a doufala, že mi zítra Natálku pohlídá.

„Jasně, že pohlídám! To bude fajn, bude u nás i spát, ať ti ji v noci nemusíme vozit, přivezeme ti ji až ráno!“ říkala nadšeně Hela.

„Jsi moje záchrana, děkuju! Jen vůbec nevím, co si mám vzít na sebe, vždyť vůbec nic nemám!“

„Hlavně mi pak musíš říct všechno do detailu! Hm, to chce něco sexy. Počkej, mám tady takovou hezkou modrou halenku, ta se ti bude hodit k očím a je krajková, ta by ti slušela!“ napadlo Helenu.

„Myslíš, že krajová nebude moc laciná?“ trošku jsem pochybovala a připadala si, jako puberťačka.

„Já myslím, že ne, víš co, zítra ti ji přinesu, ty si ji zkusíš a uvidíme,“ řekla vesele a těšila se na to snad ještě víc než já!

Když jsem v pátek šla z práce, tak mi to nedalo a rychle jsem se stavila aspoň u Vietnamců, jestli tam třeba něco nekoupím. Prošla jsem si skoro celý obchod, ale nic se mi nelíbilo, hlavně mě tlačil čas. Sice Hela s Petrem Natálku vyzvedli ze školky, ale po páté se za mnou měla Helena stavit s tou svou halenkou. Pak mě zaujalo takové delší triko, bylo bíločerné a mělo tříčtvrteční rukávy. Vpředu mělo vykrojené kolečko se sponkou. Vzala jsem si ho i s ramínkem a šla si ho zkusit. Sedělo mi úplně skvěle, a když si k nim vezmu úzké černé kalhoty a lodičky, myslím, že to bude perfektní! Na nic jsem nečekala, šla jsem ho zaplatit a pádila jsem domů. Sotva jsem za sebou zavřela dveře, už zvonila Helena.

„Tak jsem tu, Natálka je s Petrem, ale musím spěchat, slíbila jsem jí, že si pak pustíme pohádku,“ říkala mi celá udýchaná.

„Neptala se na mě?“ zavřela jsem za ní dveře a šla do ledničky pro víno.

„Ne, neptala, to víš, jak je s námi, tak jí nechybíš,“ usmála se. Zrádkyně malá! pomyslela jsem si láskyplně.

„Dáš si víno? Já musím, jsem strašně nervózní,“ vzdychla jsem si a nalila dvě plné skleničky.

„Trošku si dám, ale koukám, že ty sis nalila plnou sklenku. Neboj se, to zvládneš! Tady máš tu halenku, zkus si ji,“ podala mi ji.

„Jé, ta je pěkná, já jsem si taky koupila jednu, koukni. Jdu si oblíknout kalhoty a zkusím si obě dvě a ty mi pak řekneš, která je lepší.“ Oznámila jsem jí a zmizela jsem v ložnici. Za chvilku jsem vylezla jen v podprsence a kalhotách a na sebe si vzala tu Heleninu. Byla pěkná, slušela mi, jenže mi přišlo, že mi je velká.

„Sluší ti, ale je ti velká, tu nemůžeš mít,“ potvrdila mi Hela.

„Hm, hned jsem si to taky říkala, ale hezká je,“ řekla jsem a napila se vína. Musím se sakra uklidnit, copak jdu na první rande ve svém životě? snažila jsem se domlouvat své ustrašené dušičce. Pak jsem si zkusila tu novou a ta byla úplně perfektní!

„Teda ty jsi kočka! Moc ti sluší, Kristy! Vyrazíš mu dech. Lehce se namaluj, nic moc přehnaného, když tě už viděl nenamalovanou. Být tebou, tak si trošku nakulmuju vlasy, aby ti držely, a nespustí z tebe oči za celý večer!“ mrkla na mě.

Já jsem se ještě chvilku prohlížela v zrcadle a musela jsem uznat, že mi to opravdu sluší!

„Dobře, vezmu si ji, je vážně pěkná. Teda, Helo, já jsem tak nervózní, to je hrozný!“ řekla jsem, vypila jsem zbytek vína a nalila si další skleničku.

„Kristy, neblázni, už si nenalévej, copak můžeš přijít na první rande opilá?“ domlouvala mi a tak jsem vypila už jen půlku.

„Já vím, máš pravdu, jen se toho prostě bojím, že se třeba ztrapním a tak,“ ztěžka jsem dosedla na židli.

„Věřím, že to bude krásný večer a ještě žhavější noc,“ usmála se na mě.

„Počkej, myslíš si jako, že se s ním mám dneska vyspat? Není to brzy?“ vylítla jsem.

„Já bych to asi neprodlužovala, jste oba dospělí, a pokud by chtěl, tak na co čekat. Vždyť to není žádnej úchylák,“ mávla rukou.

„To teda nevím, aby si pak v ložnici nenasadil gumový rukavice a nechtěl mi udělat gynekologické vyšetření,“ odfrkla jsem si, víno mi už asi mírně vlezlo do hlavy. Helena vyprskla smíchy.

„Cože? Já se z tebe fakt picnu! To by neudělal, aspoň ne na prvním rande,“ smála se.

„Tak to jsi mě teda uklidnila! Ivoš byl na takovýhle úchylárny, proto jsem mu v posteli připadala nudná,“ přiznala jsem se.

„Počkej, jako že ti chtěl dělat gynekologický vyšetření?!“ vykulila na mě Hela oči.

„Ale ne, takhle úplně ne, ale nemělo to k tomu daleko. Byl to debil!“ nelámala jsem si s tím hlavu.

„Ty bláho, tak ještě, že jste se rozešli! Fuj, jen si toho úchyláka představím v bílém plášti a je mi na zvracení!“ znechuceně si odfrkla.

„To jo, to máš pravdu!“ souhlasila jsem s ní.

Když pak odešla, šla jsem se osprchovat, pročesala jsem si vlasy a jen tak trošku jsem se nalíčila. Oblékla jsem se, a když jsem uznala, že mi to opravdu sluší, tak jsem si sedla ke stolu a čekala jsem, až Patrik zavolá. Po tom vínu se mi chtělo spát, tak jsem šla hlídkovat k oknu, protože bych asi vážně usnula! Těsně před osmou na malém parkovišti zaparkoval! Já jsem zalítla od okna, protože nemám záclony, ale jen žaluzie a srdce mi málem zlomilo žebra, jak mi bilo! Čekala jsem, jestli napíše, nebo zavolá. Volal. Přijala jsem hovor a on mi mile oznámil, že je před domem. S malou dušičkou jsem opustila byt a pomalými kroky šla k jeho autu.

Jak mě uviděl, tak vystoupil a šel mi naproti. V ruce držel jednu růži a moc mu to slušelo! Podal mi květinu, dal mi pusu na tvář, dokonce mi otevřel dveře u spolujezdce a já se posadila do auta. Byla jsem z toho naprosto šokovaná, protože tohle prostě neznám! Plynule se rozjel a já se klepala jako ratlík, jak jsem byla nervózní! On mě po očku sledoval, a když pak vyjel z města, dokonce mi položil ruku na stehno!

„Jaký jsi měla den? A co ta tvoje princezna? Hlídání asi v pohodě, když jsi nevolala, viď?“ poprvé promluvil.

„Kamarádka mi ji hlídá, je u nich zvyklá. Den jsem měla hezký, co ty?“ snažila jsem se být klidná, ale nešlo mi to.

„Tak to je dobře. Já jsem se měl taky fajn, jako každý den,“ byl stručnější.

Pak zabočil k jednomu podniku, zaparkoval a vypnul motor. Nevěděla jsem kam s očima, protože jsme zůstali sedět v autě a já jsem nevěděla, jestli mám vystoupit nebo ne.

„To už jsme tu?“ zeptala jsem se.

„Ano, jen bych tě rád políbil. Smím?“ zeptal se mě a přitom mě pohladil po tváři. Já jsem jen kývla na souhlas a on mě začal líbat. Nedokázala jsem ho ani rukama obejmout, měla jsem je jakoby ze dřeva! Po chvilce přestal a já jsem se konečně nadechla. Točila se mi hlava a nevím, jestli to bylo z toho vína nebo z jeho blízkosti.

„Moc ti to sluší,“ usmál se a vystoupil z auta. Vratkými kroky jsem ho následovala do dveří toho podniku.

Bylo to tu útulné a řekla bych, že úplně jiná cenová skupina, než na jakou jsem zvyklá. Číšník nás pozdravil a zavedl ke stolu, kde bylo všechno připraveno na večeři. Sakra, já ale před ním nebudu jíst! To bylo to první, co mě napadlo, když jsme se posadili. Hrála tu příjemná hudba a osvětlení bylo spíš intimnější, což jsem velice přivítala.

„To jsi vždycky tak tichá?“ zeptal se mě.

„Asi ano, možná jsem spíš nervózní,“ říkala jsem nesmysly.

„Ze mě? To nemusíš,“ zase se na mě tak pěkně usmál, až mě poskočilo srdce!

„Pane Javorský, už máte vybráno?“ ptal se ho číšník. Asi sem chodí často, když mu říká příjmením. Pomyslela jsem si.

„Kristýno, co si dáš k pití? Mají tady výborné rulandské bílé,“ řekl na mou adresu.

„Dobře, dám si víno a obyčejnou vodu,“ usmála jsem se. Číšník nám za minutku přinesl nápoje a Patrik začal listovat v jídelním lístku.

„Nevím, proč si ho prohlížím, vždycky si stejně dám steak se švestkovou omáčkou, ten tu vaří úplně perfektně,“ říkal a lístek zaklapl.

„Já nebudu jíst, nemám hlad,“

„Vážně ne? To je škoda, opravdu tady vaří výborně, ale dobře, nutit tě nebudu, taky si teda nedám,“ usmál se a nečekaně mě chytil za ruku. Nechala jsem se a jen se modlila, abych se nezačala potit! Když pak Patrik číšníkovi řekl, že jíst nebudeme, už nás neotravoval.

„Řekni mi ještě něco o sobě,“ vyzvídal. Že by všechno nevěděl?

„A co chceš vědět, myslela jsem si, že už o mně všechno víš,“ pokrčila jsem rameny a napila se vína, bylo opravdu výborné! Rozhlížela jsem se kolem sebe a velmi mě zaujaly obrazy, které tu visely na stěnách. Byly černobílé a na nich obličeje lidí. Působilo to velmi klidným dojmem a člověk si tu připadal velmi útulně. Ubrus byl bílý a přes něj menší černý, na stole stála váza s živými květy a malá zapálená svíčka. Její plamínek se odrážel v Patrikových očí.

„Čím se živíš například a taky proč máš sem tam v očích smutek. To by mě hodně zajímalo. Copak se ti stalo?“

„Pracuju jako recepční a docela mě to baví. Před necelým měsícem mě opustil přítel, se kterým jsem žila skoro dva roky, ale nevadí mi to, pochopila jsem, že když se mnou nebyl spokojený, tak by nám to stejně neklapalo,“ začal se mi rozvazovat jazyk.

„Aha, ale tohle tě netrápí,“ chtěl za každou cenu zjistit, co se mi stalo.

„Ne, tohle už ne. Nevím, jestli je správné slovo říct, že mě to trápí, spíš jsem zažila něco, co mě hodně poznamenalo,“ trochu jsem si vzdychla a před očima se mi náhle zjevila Michalova tvář.

„S otcem Natálky?“ bystře pochopil.

„Přesně tak. Zemřel, ještě než se malá narodila. Bylo to pro mě strašně těžké období,“ sklopila jsem hlavu a divila jsem se, že mu to tu vyprávím. Nakonec není to vlastně žádné tajemství.

„To mě mrzí, asi to bylo dost zlý. Jak se to stalo? Byl nemocný?“ dál se mě ptal.

„Ne, nebyl nemocný, zabil se na motorce,“ řekla jsem a v tu chvilku mu začal vyzvánět mobil. Vytípl hovor a mobil položil zpět na stůl.

„Ty to nevezmeš?“ uteklo mi.

„Ne, nepřijímám hovory, když s někým jsem,“ usmál se.

„Aha, takže až ti budu volat a ty s někým budeš, tak mi to vytípneš a já budu vědět, že s někým jsi,“ Smála jsem se a nesmyslně žvanila! Díky vínu!

„A ty mi chceš volat?“ zeptal se a zase se do mě vpil těmi svými uhrančivýma očima!

„Já nevím, třeba někdy jo,“ sakra, vážně se chovám, jako nějaká puberťačka!

„To jsem rád, potěší mě, když se mi ozveš sama od sebe. Dáš si ještě víno?“ zeptal se a ty jeho oči zase tak svítily.

„Už asi ne, abych ti pak v autě nezpívala,“ usmála jsem se.

„To by bylo pěkný, tak mám objednat rovnou celou lahev?“ smál se a já se k němu přidala.

„Radši snad ani ne, zpívám strašně falešně! Dokonce mě vyhodili i ze sboru, kam jsem na základce chodila. Prý jsem jim to kazila. Víš, jak mě to bylo líto?“ vyprávěla jsem mu a najednou ta nervozita trošku opadla.

„To věřím, že ti to bylo líto, ale nevěřím, že zpíváš, tak hrozně!“ Mávl na číšníka a objednal mi ještě jedno víno. Povídali jsme si a dokonce jsme se i smáli a já jsem se konečně osmělila a hlavně jsem se začínala cítit příjemně.

Po hodině jsme se zvedli a vyrazili na cestu zpět. Před mým domem zastavil a já jsem přemýšlela, jestli ho mám pozvat k sobě domů. Nechtěla bych, aby to vypadalo nějak hloupě, a na druhou stranu, jestli na to čeká, nechtěla bych ho zklamat.

„Tak jsi doma,“ usmál se a natočil se tak, aby na mě dobře viděl.

„Děkuju za hezký večer. Já… nechceš jít na chvilku ke mně?“ řekla jsem a on se nahnul a políbil mě.

„Šel bych rád, ale chci, abys věděla, že určitě nebudu jen vedle tebe sedět. Když půjdu, chci se s tebou pomilovat, tak si to rozmysli. Do ničeho tě nenutím,“ říkal a přitom mě celou dobu hladil po tváři.

„Budu ráda, když půjdeš,“ pošeptala jsem a okamžitě si všimla, jak se mu rozzářily oči. Mlčky jsme vystoupili z auta a šli ke mně domů. Já jsem šla do kuchyně, abych nám připravila něco k pití.

„Dáš si trošku vína, nebo jen nějakou vodu?“ křikla jsem na něho, protože jsem si myslela, že je v obyváku. On mě ale nečekaně zezadu objal a políbil mě na krk, až mi vyskočila husí kůže.

„Dám si tebe, nechci čekat. Krásně voníš, ne žádným parfémem, ale sebou a to se mi strašně líbí,“ šeptal mi do ucha a já jsem najednou ucítila, jak moc je vzrušený. Musela jsem zavřít oči, protože jsem začínala být zase nervózní! Patrik mě k sobě otočil a začal mě líbat. Nejdřív jen jemně a pak přitvrdil. Strašně mě to vzrušilo a tak jsem mu ovinula svoje ruce okolo jeho krku.

„Kde máš ložnici?“ zeptal se a já jsem ho chytla za ruku a vedla tam, kam chtěl. On si sundal košili a já jsem mohla obdivovat jeho pevnou hruď, na které se leskl silný zlatý řetízek. Já jsem tam jen tak stála, a když pak přišel ke mně blíž a vysvlékl mi mou halenku, začala jsem se stydět. Vím, že nejsem dokonalá, a když jsem se podívala na něho, jak je krásný a hlavně jak se vůbec nestydí, zase mě přepadl ten pocit, kdy jsem si myslela, že se ani nenadechnu. Patrik mi začal pomalu svlékat podprsenku a líbal mě všude, a když mi pak líbal prsa, zasténala jsem, protože se mi to líbilo.

„Co se ti líbí, řekneš mi to?“ šeptal vzrušeně.

„Já nevím, asi všechno…“ říkala jsem přerývaně.

„Dobře, zjistím to. Máš strašně krásná prsa,“ řekl zastřeně a jedno mi začal hladit. Pak mě položil na postel a oba jsme se navzájem líbali. To, co jsem pak s ním prožívala a dělala, bylo asi to nejsilnější milování, jaké jsem kdy zažila! Vůbec mi nevadilo střídat různé polohy, a zkoušet nové věci, které jsem nikdy nedělala, s ním mi to totiž přišlo naprosto přirozené! A hlavně úžasné!

„Jsi v pohodě, kotě?“ zeptal se, když jsme asi po dvou hodinách skončili.

„Jsem, nikdo mě nikdy takhle nepomiloval,“ řekla jsem po pravdě.

„To jsem rád, že se ti to se mnou líbilo,“ řekl pyšně a políbil mě do vlasů. Já jsem ho hladila a v jeho náruči se dostávala zpět na zem. Měla jsem totiž pocit, že lítám, jak moc to s ním bylo silné!

„Líbilo, ani nevíš jak moc, jsem úplně hotová!“ vydechla jsem po chvilce.

Patrik mě k sobě přitiskl a já jsem ho musela políbit. Položila jsem si hlavu na jeho hruď a během minuty jsem usnula. Když jsem se ráno vzbudila, ležela jsem v posteli sama. Trošku mě to zarazilo, ale nevadilo mně to. I kdyby se už neozval, budu mít krásnou vzpomínku na nejúžasnější milovaní, jaké jsem kdy zažila!

Pak jsem vstala a šla do kuchyně. Bolel mě celý člověk, ale cítila jsem se svěží. Měla jsem strašnou žízeň a tak jsem si napustila plnou sklenici vody. Pak jsem se šla vysprchovat. Na houbu jsem nanesla sprchový gel a smývala Patrikovy doteky a polibky. Jak jsem si na to vzpomněla, okamžitě mě zašimralo v podbřišku a já si přála, aby tu byl se mnou a zase se mě tak krásně dotýkal! V tom zadrnčel zvonek, a tak jsem se přestala mýt, zabalila se do osušky a s nadějí, že to je Patrik, jsem běžela otevřít. Za dveřmi stál úplně cizí chlap a zíral na mě pomalu s otevřenou pusou!

„Tady máte zásilku…, teda kytku, tak… tak mi to podepište,“ koktal zaskočeně, protože osuška bylo hodně krátká! Absolutně jsem nechápala, co to má být! Rychle jsem mu podepsala nějaký kus papíru, vzala si od něho krásný pugét růží a zavřela konečně dveře, aby na mě ten chlap tak nezíral. Položila jsem kytici na stůl a vzala si malou kartičku, která tam byla zavěšená.

Krásné ráno, musel jsem odejít dřív, tak mi dovol aspoň takovýmhle způsobem Ti říct, jak moc to bylo s Tebou hezké! P.

Zírala jsem na ten vzkaz, jako kdybych vyhrála na los snad milion! Já se asi zblázním radostí! Je to vůbec možné, že něco tak krásného se mi stalo? Určitě to musel být osud, že jsem mu skočila pod to jeho auto! Tohle přece není náhoda, náhody se nedějí! Vzala jsem do ruky tu krásnou kytici, přičichla jsem si k ní a zatočila jsem se s ní dokola, až mi spadla osuška, kterou jsem měla omotanou okolo těla, na zem. Rychle jsem dala tu nádhernou kytku do vázy a šla pokračovat v mytí. Po obědě přišla Helena s Natálkou. Natálka byla jako vždy, když u Heleny spí, naprosto spokojená a já jsem byla ráda, že se jí tam tak líbí.

„Tak povídej, hořím zvědavostí!“ pobídla mě Helena, jen, co jsem před ní postavila kouřící kapučíno.

„Holka, naprosto úžasnej, úplně ve všem!“ zasnila jsem se.

„No dál, detaily! Ta krásná kytka je od něho viď? Ty bláho, to je tak romantický!“ říkala obdivně.

„Můžu ti říct, že kam se na něj hrabe Ivoš! A věř tomu, že kdyby mě s ním viděl v posteli, spadne mu brada a už by v životě o mě neřekl, že jsem v posteli nudná!“ pak jsem ztišila hlas, aby nás Natálka neslyšela a začala jsem Heleně líčit podrobnosti.

„Hm, tak to jen zírám! Myslím si, že asi na lepšího chlapa jsi narazit nemohla! Určitě to není žádný pitomec, co se s tebou jen vyspí a pustí tě k vodě,“ pokyvovala Hela hlavou.

„To nevím, ale i kdyby, tak tenhle zážitek si budu pamatovat do konce života!“

„Koukám, že už jsi do něho pěkně zamilovaná! Ale já se ti ani nedivím, taky bych byla. Myslím, že do takovýho chlapa se nejde nezamilovat,“ říkala vážně.

„Asi jsem, teda asi jsem určitě do něho zamilovaná, je prostě tak úžasný, vlastně, všechno s ním je hezký!“ rozplývala jsem se.

„Kristy, moc ti to přeju, ani nevíš, jak moc! Jen doufám, že ti nijak neublíží.“

„Děkuju! Myslím, že snad ne, a pokud ano, tak jen tím, že mi zlomí srdce. Nevěřím, že nám to vydrží třeba na pár let, ale teď mi je s ním hezky, tak si to budu užívat!“ rozhodla jsem se a nemohla jsem se dočkat, až se s Patrikem znovu uvidím!

Patrik mi sice denně volal, nebo psal, ale viděli jsme se až ve čtvrtek, což mě přišlo strašně dlouho! Přišel až večer, když už Natálka spala, ale i tak jsem měla při milování zábrany, abych ji nevzbudila, a o to jsem si to méně užila. A to jsem se na to tak těšila!

„Kotě, copak je? Mám pocit, že dneska nejsi vůbec uvolněná,“ ptal se mě udýchaně. Já jsem si lehla na záda a on se nahnul a políbil mi jedno prso. Znovu jsem se zachvěla.

„Nic, bylo to naprosto úžasný, jen jsem měla strach, abych nevzbudila malou,“ usmála jsem se a objala ho. On mě dlouze políbil a položil se na záda vedle mě.

„Tak příště budeme muset ke mně, i když já si myslím, že bychom ji nevzbudili,“ řekl mile.

„Ty mě zveš k sobě domů?“ zeptala jsem se ho a opřela jsem se o loket, abych mu viděla do obličeje.

Table of Contents

Byl to osud?

Jsem zamilovaná!