Ernest Cline

ARMADA

Copyright © 2015 by Dark All Day Inc.

All rights reserved.

Translation © 2016 by Michal Jedinák

Jacket art © by Faniszló Ádám

Jacket design © by Agave Könyvek

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-5093-2

Venujem majorovi námornej pechoty Ericovi T. Clinovi,

najodvážnejšiemu človeku, akého poznám.

Semper fi, braček.

PRVÁ FÁZA

Jediné rozumné využitie počítača

je na hranie hier.

– Eugene Jarvis, tvorca hry Defender

1

Sedel som v triede, hľadel z okna a s otvorenými očami sníval o dobrodružstve, keď som zbadal lietajúci tanier. Zažmurkal som a znova sa pozrel tým smerom, ale lesklý chrómový disk aj naďalej cikcakovito križoval oblohu. Očami som ledva stíhal sledovať čoraz rýchlejšie a prudšie zákruty, ktoré by z každého živého človeka na palube urobili placku. Disk vyrazil k vzdialenému horizontu a kúsok nad ním znehybnel. Niekoľko sekúnd sa vznášal nad vrcholkami stromov, akoby územie pod sebou skenoval neviditeľným lúčom, potom opäť vzlietol na oblohu a niekoľkokrát zmenil smer a rýchlosť v sérii manévrov vymykajúcich sa fyzikálnym zákonom.

Snažil som sa zachovať si chladnú hlavu. Zostať skeptický. Pripomínal som si, že sa orientujem na vedu, hoci z prírodných vied mám zvyčajne trojky.

Znova som pozrel na predmet. Stále som nedokázal určiť, o čo ide, ale s istotou som vedel, čo to nie je: meteor. Ani meteorologický balón, plyny stúpajúce z močariska či guľový blesk. Nie, neidentifikovateľný lietajúci objekt, na ktorý som sa pozeral vlastnými očami, rozhodne nepochádzal zo Zeme.

Moja prvá myšlienka bola: Boha jeho!

Vzápätí nasledovala druhá: To je neuveriteľné.

Odkedy som začal chodiť do škôlky, neprestával som dúfať a vyčkávať na nejakú neskutočne fantastickú udalosť, ktorá zmení svet a naruší nekonečnú jednotvárnosť môjho vzdelávania v štátnom školstve. Stovky hodín som uprene civel na pokojnú, skrotenú krajinu na predmestí okolo školy a ticho som túžil po vypuknutí zombíckej apokalypsy, šialenej nehode, pri ktorej by som získal superschopnosti, alebo aspoň po nečakanom zjavení skupiny kleptomanských trpaslíkov cestujúcich časom.

Odhadujem, že približne tretina mojich pochmúrnych predstáv súvisela s nepredvídaným príchodom bytostí z iného sveta.

Nikdy som, pravdaže, neveril, že čosi také sa naozaj stane. Aj keby sa vesmírni návštevníci náhodou rozhodli zastaviť na tejto absolútne bezvýznamnej malej modrozelenej planéte, nijaký mimozemšťan so štipkou sebaúcty by si za miesto prvého kontaktu nevybral moje rodné mesto Beaverton v Oregone alias Zapadákov. Iba ak by mali v pláne zničiť našu civilizáciu tak, že najskôr zrovnajú so zemou najnudnejšie miesta. Keby existovalo čosi ako žiarivý stred vesmíru, býval by som na planéte, ktorá je od neho najďalej. V galaxii ďaleko-preďaleko.

Lenže teraz sa rovno pred mojimi očami odohrávalo čosi podivuhodné. Po oblohe sa mihal poondený lietajúci tanier!

A navyše som si bol istý, že sa približuje.

Kradmo som sa obzrel cez plece na svojich najlepších priateľov Cruza a Diehla. Obaja sa však zabrali do tichého rozhovoru a ani jeden sa nedíval von oknom. Rozmýšľal som, že sa nejako pokúsim upútať ich pozornosť, ale bál som sa, že objekt každú chvíľu zmizne, a takú šancu som nechcel premrhať.

Pohľadom som znova zaletel von, práve včas, aby som zazrel ďalší jasný strieborný záblesk. Lietajúci stroj presvišťal nad krajinou, zastal, chvíľu sa nehybne vznášal nad vzdialeným fľakom terénu a zasa vystrelil preč. Vznášal sa a odletel. Vznášal sa a odletel.

Stopercentne sa približoval, lebo jeho tvar som teraz rozoznával detailnejšie. Tanier letel niekoľko sekúnd naklonený, takže som mal prvý raz výhľad na jeho profil, a zistil som, že vôbec nevyzerá ako tanier. Symetrický trup z tohto uhla pripomínal čepele bojovej sekery a uprostred, medzi dlhými zúbkovanými krídlami, sa na dopoludňajšom slnku ako drahokam ligotal čierny osemboký hranol. Vtedy mi začal skratovať mozog, lebo dizajn plavidla bol priveľmi výrazný, nemohol som si ho pomýliť s niečím iným. V posledných rokoch som sa naň totiž každý večer díval cez zameriavací kríž. Za oknom lietala sobrukaiská halapartňa, jedna z bojových lodí pilotovaných mimozemskými záporákmi v mojej najobľúbenejšej videohre s názvom Flotila.

Pochopiteľne, bolo to nemožné. Podobne, akoby oblohu križovala stíhačka TIE alebo klingónsky Dravec. Sobrukaici a ich halapartne boli fiktívne výtvory. V skutočnom svete neexistovali – ani nemohli. Videohry sa nemenia na realitu a neexistujúce stíhačky sa len tak nepremávajú ponad vaše rodné mesto. Také nepravdepodobné hlúposti sa odohrávali iba v lacných filmoch z osemdesiatych rokov ako Tron, Vojnové hry alebo Posledný hviezdny bojovník. Teda vo filmoch, ktoré fascinovali môjho nebohého otca.

Ligotavý stroj sa opäť naklonil a tentoraz sa mi naň naskytol ešte lepší výhľad. Nebolo pochýb – díval som sa na halapartňu. Pozdĺž trupu sa tiahli výrazné drážky v tvare pazúrov a vpredu trčali ako tesáky dve plazmové delá.

Existovalo iba jedno logické vysvetlenie. Mal som halucinácie. A vedel som, kto trpí halucináciami za bieleho dňa a bez užitia drog alebo alkoholu. Ľudia, ktorým straší vo veži. Alebo špliecha na maják.

Po tom, čo som si prečítal v otcovom starom denníku, som dlho rozmýšľal, či aj on nebol jeden z nich. Viaceré zápisky vo mne vyvolali dojem, že ku koncu života sa do istej miery stal obeťou falošných predstáv. Alebo dokonca stratil schopnosť rozlišovať medzi videohrami a skutočnosťou – čo som teraz očividne zažíval aj ja. Možno sa naplnili moje tajné obavy: jablko spadlo hneď vedľa stromu bláznov.

Žeby ma niekto nadrogoval? Vylúčené. Cestou do školy som v aute zhltol iba nedopečený jahodový koláč, a bláznivejšie ako halucinovať o fiktívnej vesmírnej lodi by bolo už iba pripisovať to mrazenému raňajkovému pečivu. Najmä ak som vedel, že oveľa pravdepodobnejším vinníkom je moja vlastná DNA.

Došlo mi, že si za to môžem sám. Mal som sa sústrediť na prevenciu, no namiesto toho som urobil pravý opak. Podobne ako otec som priveľmi často vyhľadával únik z reality, dobrovoľne som popustil uzdu fantázii a dovolil som jej, aby mi nahradila skutočný svet. A teraz za svoju krátkozrakosť platím daň, presne ako otec predo mnou. Nasadol som na vlak šialenstva. V hlave som takmer počul Ozzyho výkrik „Nastupovať!“ na začiatku skladby Crazy Train.

Nerob to, prosil som sám seba. Nezosyp sa, keď ti chýbajú iba dva mesiace do maturity! Šprintuješ do cieľovej rovinky, Lightman! Spamätaj sa!

Stíhačka za oknom sa znova obrátila nabok. Keď sa prehnala ponad skupinku vysokých stromov, konáre sa rozkývali. Potom presvišťala cez ďalší zhluk oblakov takou rýchlosťou, že uprostred vyrezala dokonalú kruhovú dieru, vyšla na druhej strane a ťahala za sebou dlhé biele chumáče.

Vzápätí plavidlo naposledy zamrzlo vo vzduchu, ako strieborný šíp vyrazilo nahor a rovnako rýchlo, ako sa zjavilo, zmizlo z dohľadu.

Chvíľu som vyvaľoval oči na prázdnu oblohu. Potom som sa okolo seba rozhliadol. Nikto zo študentov sa k oknám nepozeral. Ak za nimi naozaj preletela stíhačka, nik iný ju nevidel.

Znova som sa obrátil k oknu, zrakom som skenoval prázdnu oblohu a modlil sa, aby sa strieborné vesmírne plavidlo ešte raz zjavilo. Ibaže lietajúci tanier bol dávno preč a mne nezostávalo nič iné, iba sa vyrovnať s následkami.

Pohľad na halapartňu alebo predstava, že ju vidím, spôsobili v mojej mysli malý zosuv kamenia, ktorý sa postupne menil na drvivú lavínu protichodných emócií a útržkovitých spomienok. Všetky súviseli s otcom a so starým denníkom, čo som našiel v jeho pozostalosti.

Vlastne som si ani nebol istý, či je to denník. Nikdy som ho nedočítal. Jeho obsah a to, čo naznačoval o duševnom stave autora, ma priveľmi rozrušili. Preto som starý zápisník vrátil na miesto a pokúsil sa naň zabudnúť. Dlho sa mi to úspešne darilo.

Lenže teraz som nedokázal myslieť na nič iné.

Odrazu som pocítil nutkanie ujsť zo školy, odviezť sa domov a pohľadať ho. Netrvalo by to dlho. Náš dom je od školy vzdialený iba niekoľko minút cesty.

Pohľadom som zaletel k východu a k mužovi, ktorý ho strážil – postaršiemu učiteľovi matematiky II, pánu Saylesovi. Mal nakrátko ostrihané striebristé vlasy, na nose hrubé okuliare s kosteným rámom a odjakživa nosil ten istý monochromatický oblek: čierne mokasíny, čierne voľné nohavice, bielu košeľu s krátkymi rukávmi a čiernu pripínaciu kravatu. Na našej strednej škole učil dlhšie ako štyridsaťpäť rokov a fotografie v starých ročenkách v knižnici dokazovali, že sa celý čas pýšil tým istým retroúborom. Pán S. má tento rok konečne odísť do dôchodku, čo je dobre, lebo pôsobí dojmom človeka, ktorý má prinajmenšom od minulého storočia všetko na háku. Dnes strávil prvých päť minút zadávaním domácej úlohy a zvyšok hodiny sme ju mali počítať. On si vypol načúvací prístroj a lúštil krížovky. Ale keby som sa chcel vypariť, aj tak by ma zbadal.

Oči mi zablúdili k prastarým hodinám vsadeným do svetlozelenej tehlovej steny nad zastaranou tabuľou. So zvyčajnou absenciou ľútosti ma informovali, že do zvonenia zostáva ešte tridsaťdva minút.

Neexistuje, aby som to tak dlho vydržal! Po tom, čo som videl, by som mohol hovoriť o šťastí, keby som vydržal aspoň tridsaťdva sekúnd.

Naľavo odo mňa sa Douglas Knotcher tradične zabával ponižovaním Caseyho Coxa, plachého chlapca s tvárou posiatou vyrážkami, ktorý má tú smolu, že sedí pred ním. Knotcher sa zvyčajne obmedzí na slovné urážky, ale dnes sa rozhodol pre staré dobré vystreľovanie papierových guľôčok. Vlhké projektily mal nakopené na lavici ako miniatúrne delové gule a jeden za druhým ich fúkal Caseymu do zátylku. Úbohý chlapec mal už z predchádzajúcich útokov vlhké vlasy. Zozadu ich sledovali niekoľkí Knotcherovi kamoši, a vždy keď Caseyho zasiahol, pochechtávali sa.

Šikanovanie Caseyho ma privádzalo do zúrivosti a mal som podozrenie, že aj to je jeden z dôvodov, prečo si to Knotcher tak často a dobre užíva. Vedel, že proti tomu nič nezmôžem.

Pozrel som na pána Saylesa, ale učiteľ bol ešte stále ponorený v krížovkách a ako obvykle nič netušil, čo Knotcher pravidelne zneužíval. A ja som musel každý deň odolávať pokušeniu vyraziť mu zuby.

Od „incidentu“ na nižšej strednej škole sme sa s Dougom Knotcherom jeden druhému zväčša úspešne vyhýbali. Až do tohto ročníka, keď nás krutá ruka osudu posadila do tej istej matematickej triedy. Dokonca do susediacich radov. Akoby mi vesmír chcel urobiť z posledného semestra čo najväčšie peklo.

To by aj vysvetľovalo, prečo je v triede i moja bývalá frajerka Ellen Adamsová. Dva rady napravo a jeden rad za mnou sedí tesne za hranicou môjho periférneho videnia.

Ellen bola moja prvá láska a spolu sme prišli o panenstvo. Odkedy mi pre nejakého zápasníka zo susednej školy dala kopačky, prešli takmer dva roky, ale zakaždým, keď som videl pehy na koreni jej nosa – alebo si myknutím hlavy odhrnula z očí kučeravé červené vlasy –, znova som cítil, ako sa mi láme srdce. Zvyčajne som celú hodinu strávil pokusmi zabudnúť, že je v miestnosti.

Každé popoludnie som musel sedieť medzi úhlavným nepriateľom a svojou bývalou. Siedma vyučovacia hodina bola čosi ako moje súkromné Kobayashi Maru – brutálna neporaziteľná simulácia, ktorú navrhli na testovanie mojej duševnej odolnosti.

Našťastie, osud tento desivý scenár trochu vyrovnal, keď do triedy posadil aj mojich dvoch najlepších priateľov. Bez Cruza a Diehla by mi pravdepodobne preskočilo oveľa skôr a halucinácie by sa dostavili už prvý týždeň.

Znova som sa k nim obzrel. Diehl je vysoký a chudý, Cruz nízky a zavalitý a obaja majú rovnaké krstné meno – Michael. Od základnej školy ich oslovujem priezviskom, aby som sa vyhol nedorozumeniam. Mikovia sa ešte stále šeptom bavili o tom istom ako pred tým, čo ma začal klamať zrak. Dohadovali sa, ktorá zbraň v dejinách filmu by bola v davovej bitke najužitočnejšia. Opäť som sa sústredil na ich hlasy.

„Žihadlo nebol skutočný meč, ale skôr hobití príborový nôž, ktorý žiari v tme. Mohli si ním natierať džem na čajové pečivo alebo na lembas,“ povedal Diehl.

Cruz prevrátil oči. „Láska k hobitiemu tabaku ti očividne zamútila myseľ,“ zacitoval. „Žihadlo bol elfský meč, ukovali ho počas Prvého veku v Gondoline! Jeho čepeľ prenikne takmer čímkoľvek a žiari iba v prítomnosti orkov alebo škriatkov. Čo také dokáže vycítiť Mjolnir? Falošný prízvuk a melírované vlasy?“

Chcel som im povedať, čo som práve videl, lenže čosi také by mi neuverili ani najlepší priatelia. Považovali by to za ďalší príznak duševnej lability svojho kamoša Zacka.

A možno by mali pravdu.

„Thor nepotrebuje odhaliť nepriateľov, aby ušiel a schoval sa do nejakej krpatej hobitej diery!“ zasyčal Diehl. „Jeho kladivo je také mocné, že dokáže rozbíjať hory. Okrem toho metá energetické lúče, vytvára silové pole a privoláva blesky. Vždy keď ho Thor odhodí, vráti sa mu do ruky, aj keby muselo preraziť dieru v planéte. A Thor je jediný, kto ho udvihne.“ Oprel sa o stoličku.

„Mjolnir je hlúpy magický švajčiarsky nôž, kamoško!“ namietol Cruz. „Aj prsteň Greena Lanterna je lepší! Kladivu dávajú každý druhý týždeň novú schopnosť, len aby Thora vytiahli z nejakej idiotskej sračky, do ktorej ho predtým dostali.“ Zaškľabil sa. „Mimochodom, v crossoverovom vydaní držali Mjolnir v ruke aj iní ľudia, vrátane Wonder Woman! Vygúgli si to! Celý tvoj argument je neplatný, Diehl!“

Mimochodom, ja by som hlasoval za Excalibur, ako ho zobrazili v rovnomennom filme. Nemal som však to srdce zapojiť sa do ich sporu. Preto som znova obrátil pozornosť na Knotchera, ktorý vystrelil na Caseyho ďalšiu papierovú guľôčku. Zasiahla ho do mokrej hlavy a spadla na dlážku na kopu vlhkej munície, čo sa tam už stihla nazbierať.

Casey tesne po zásahu zmeravel, ale neobrátil sa. Hlbšie klesol na stoličku, zatiaľ čo jeho trýzniteľ pripravoval novú slinovú salvu. Medzi Knotcherovým správaním a jeho násilníckym opileckým otcom bola zjavná súvislosť, podľa mňa to však jeho sadistické konanie nijako neospravedlňovalo. Aj mňa otec poznačil, a predsa ma nikto nevidel odtrhávať muchám krídla.

No na druhej strane som nie celkom zvládal svoj hnev, s čím súviselo aj fyzické násilie. Jedno i druhé dobre zdokumentoval verejný školský systém.

A to ešte nehovorím o halucináciách s mimozemskou loďou zo svojej obľúbenej hry.

Inak povedané, nie som v najlepšej pozícii posudzovať duševné zdravie iných.

Poobzeral som sa po triede. Všetci naokolo uprene sledovali Caseyho a pravdepodobne rozmýšľali, či sa dnes Knotcherovi konečne postaví. Lenže Casey iba vrhal letmé pohľady na pána Saylesa, ktorý sa stále venoval krížovke a nevnímal, že sa pred ním odohráva intenzívna tínedžerská dráma.

Knotcher odpálil ďalšiu guľku a Casey sa zosunul ešte nižšie – takmer akoby sa roztápal.

Snažil som sa robiť to, čo som robil celý semester. Ovládať zlosť.

Sústrediť sa na niečo iné a starať sa o seba. Ibaže mi to nešlo.

Dívať sa, ako Knotcher mučí Caseyho, kým my ostatní iba sedíme a pozeráme sa na to, ma nenapĺňalo iba sebanenávisťou, ale aj odporom k celému ľudstvu. Keby vo vesmíre existovali iné civilizácie, prečo by sa s nami chceli skontaktovať? Ak sa takto správame sami k sebe, koľko láskavosti by nám prejavila rasa mimozemských bytostí s vyvalenými očami z ďalekej planéty?

V mysli sa mi opäť vynoril zreteľný obraz halapartne a ešte väčšmi mi podráždil nervy. Znova som sa ich pokúsil upokojiť, tentoraz som si pripomenul Drakovu rovnicu a Fermiho paradox. Vedel som, že život na iných planétach pravdepodobne existuje. Lenže zároveň som vedel, že vzhľadom na obrovskú rozlohu a vek vesmíru je pravdepodobnosť, že s ním niekedy – nieto počas môjho krátkeho života – nadviažeme kontakt, astronomicky malá. Stvrdneme na tretej guli od slnka. So vztýčenou hlavou budeme kráčať v ústrety vyhynutiu. Pocítil som ostrú bolesť v čeľusti a uvedomil som si, že zatínam zuby – dosť silno, aby hrozilo, že mi popraskajú stoličky. S nemalou námahou som ich uvoľnil. Potom som sa obzrel k Ellen, zvedavý, či sa pozerá. S výrazom bezmocnosti upierala zrak na Caseyho a v očiach mala ľútosť.

To bola posledná kvapka.

„Čo robíš, Zack?“ začul som Diehlov vydesený šepot. „Sadni si!“

Pozrel som dolu. Nevedomky som vstal z lavice. Hlavu som mal stále obrátenú ku Knotcherovi a Caseymu.

„Nemiešaj sa do toho!“ zašepkal mi cez druhé plece Cruz. „Neblázni, kamoš.“

Lenže svet predo mnou sa už stihol sfarbiť načerveno.

Pristúpil som ku Knotcherovi, ale neurobil som, na čo som mal chuť – neschmatol som ho za vlasy a z celej sily som mu neomlátil hlavu o lavicu.

Namiesto toho som sa zohol a nabral vlhkú kopu sivých guľôčok za Caseyho stoličkou. Oboma rukami som z nich vyformoval veľkú mokrú guľu a pricapil som ju navrch Knotcherovej hlavy. Vydala veľmi uspokojivé čľapnutie.

Knotcher vyskočil a zvrtol sa k útočníkovi, ale keď pred sebou uvidel moju tvár, ustrnul. Oči sa mu rozšírili a viditeľne zbledol.

V triede sa zdvihlo zborové: „Óóóóó!“ Všetci vedeli, čo sa medzi mnou a Knotcherom odohralo v nižších ročníkoch, a predstava odvetného stretnutia ich fascinovala. Hodina matematiky bola odrazu oveľa vzrušujúcejšia.

Knotcher zdvihol ruku a zoškrabol si z hlavy vlhkú guľu požutých servítok. Zlostne ju šmaril cez triedu, nechtiac pritom zasiahol niekoľko študentov. Stretli sa nám oči. Po ľavom spánku mu stekal pramienok slín. Nespúšťajúc zo mňa zrak si ho utrel.

„Konečne si sa rozhodol postaviť za svojho frajera, Lightman?“ zavrčal, ale veľmi sa mu nepodarilo zamaskovať roztrasený hlas.

Vyceril som zuby, urobil rýchly krok vpred a zdvihol som pravú päsť. Malo to očakávaný účinok. Knotcher sa mykol a doslova uskočil, potkol sa o vlastnú stoličku a len-len že nespadol. Vzápätí sa vystrel a znova na mňa zazrel. Líca mu očerveneli od hanby.

V triede nastalo úplné ticho, rozliehalo sa v ňom iba vytrvalé tikanie starých nástenných hodín.

Urob to. Daj mi zámienku. Udri ma.

Lenže v Knotcherových očiach narastal strach a pohlcoval hnev.

Možno mi prečítal z tváre, že som na pokraji nepríčetnosti.

„Psychopat,“ zamrmlal si popod nos. Zvrtol sa, sadol si a cez plece mi ukázal prostredník.

Všimol som si, že päsť mám ešte stále v pohotovosti. Keď som ju spustil, zdalo sa, že celá trieda si naraz vydýchla. Pohľadom som zaletel ku Caseymu, predpokladal som, že sa mi poďakuje aspoň kývnutím hlavy. Lenže Casey sa stále krčil v lavici ako zbitý pes a ani sa na mňa nepozrel.

Znova som zaškúlil na Ellen. Tentoraz sa dívala rovno na mňa, ale okamžite odvrátila zrak. Rozhliadol som sa po triede. Jediní dvaja ľudia, ktorí mi pozreli do očí, boli Cruz a Diehl, lenže obaja vyzerali ustarane.

Až vtedy pán Sayles zdvihol hlavu od krížovky a uvidel, že stojím nad Knotcherom ako vrah so sekerou. Nahmatal načúvací prístroj a zapol ho; znova na mňa pozrel, potom na Knotchera a opäť na mňa.

„Čo sa deje, Lightman?“ namieril na mňa krivý ukazovák. Keď som neodpovedal, zamračil sa. „Okamžite sa vráť na miesto.“

Lenže ja som ho nemohol poslúchnuť. Keby som tam zostal ešte o sekundu dlhšie, explodovala by mi lebka. Odišiel som z triedy, cestou k otvoreným dverám som prešiel rovno popred učiteľov stôl. Sledoval ma s neveriacky zdvihnutým obočím.

„Dúfam, že ideš do riaditeľne!“ zakričal za mnou.

Bežal som k najbližšiemu východu. Rytmické pišťanie podrážok mojich tenisiek na navoskovanej chodbe rušilo vyučovanie v jednej triede za druhou.

Po čase, ktorý mi pripadal ako celá večnosť, som vybehol hlavným východom. Kým som bežal po študentskom parkovisku, oči mi kmitali po oblohe od jedného horizontu k druhému. Pre pozorovateľov v škole som musel vyzerať ako úplný blázon, ktorý sleduje tenisový zápas medzi neviditeľnými obrami, alebo ako Don Quijote, premeriavajúci si veterné mlyny tesne predtým, ako na ne zaútočí.

Moje auto stálo v zadnej časti parkoviska. Biely Dodge Omni z roku 1989 kedysi patril otcovi, z karosérie sa odlupovala farba a pokrývali ju priehlbiny, jamky a veľké hrdzavé fľaky. Dodge stál celé moje detstvo zanedbaný v garáži pod nepremokavou plachtou, až kým mi mama na šestnáste narodeniny nehodila kľúče. Dar som prijal so zmiešanými pocitmi, no nielen preto, že na auto bol hrozný pohľad a ledva jazdilo. Zhodou okolností ma v ňom totiž splodili – dokonca presne na tomto istom mieste. Nevyžiadaná informácia vypadla mame z úst raz na Valentína, po tom, čo vypila priveľa vína a prehnala to s opakovaným pozeraním Povedz čokoľvek. Keď sa k alkoholu pridal film Camerona Crowa, In vino veritas platilo v maminom prípade dvojnásobne.

Teraz však omni patrí mne. Život je uzavretý kruh. A darovanej káre sa na kolesá nepozerá, najmä keď ste študent bez prachov. Akurát som sa snažil nemyslieť na to, ako si to moji dospievajúci rodičia rozdávali na zadnom sedadle a z kazety na nich kvílil Peter Gabriel.

Áno, auto malo stále funkčný magnetofón. Vďaka káblu adaptéra som na ňom mohol prehrávať hudbu z telefónu, ale dával som prednosť otcovým starým namixovaným kazetám. Jeho najobľúbenejšie skupiny sa stali aj mojimi: ZZ Top, AC/DC, Van Halen, Queen. Naštartoval som výkonný štvorvalcový motor a z reproduktorov vytiahnutých na polovičnú hlasitosť zaburácala cover verzia Get It On (Bank a Gong) v podaní Power Station.

Domov som sa chcel dostať čo najskôr a bludiskom tienistých predmestských ulíc som sa prepletal pravdepodobne priveľmi nebezpečnou rýchlosťou – najmä keď som sa väčšinu cesty namiesto pred seba díval nahor. Do večera chýbalo ešte niekoľko hodín, ale na oblohe sa už dal slabo vidieť mesiac takmer v splne. Moje oči sa k nemu pravidelne vracali. Počas krátkej jazdy som len tak-tak zastavil na dvoch stopkách, a keď som prešiel na červenú, chýbalo iba niekoľko centimetrov, aby do mňa zboku vrazilo SUV-čko.

Potom som zapol výstražné svetlá a posledné kilometre som sa prakticky plazil. Krk som naťahoval z okna, nedokázal som odtrhnúť zrak od oblohy.

Table of Contents

Start

PRVÁ FÁZA

1