Noah Hawley

BEFORE THE FALL

Copyright © 2016 by Noah Hawley

Translation © 2016 by Patrick Frank

Jacket design © by Anne Twomey

Jacket photo © Moof / Cultura / Aurora Photos Image

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Before the Fall

(Grand Central Publishing, New York 2016)

preložil Patrick Frank.

Redigovala Antónia Revajová.

Korigovala Silvia Zubeková.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava

v roku 2016 ako svoju 991. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5238-7

Kylovi

NA DRÁHE LETISKA na ostrove Martha’s Vineyard stojí lietadlo. Je to deväťmiestne OSPRY 700SL vyrobené v roku 2001 v kansaskej Wichite. Ťažko povedať, komu vlastne patrí. Oficiálnym majiteľom je holandská holdingová spoločnosť s doručovacou adresou na Kajmaních ostrovoch, na trupe však svieti logo GULLWING AIR. Pilot James Melody je Brit. Jeho prvý dôstojník Charlie Bosch pochádza z Odessy v Texase. Letuška Emma Lightnerová sa narodila v nemeckom Mannheime americkému poručíkovi letectva a jeho ani nie dvadsaťročnej manželke. Keď mala deväť, presťahovali sa do San Diega.

Každý má svoju životnú cestu. Jej smer určujú naše rozhodnutia. Nedá sa presne zistiť, prečo sa dvaja ľudia ocitli na rovnakom mieste v rovnakom čase. Nastúpite do výťahu s desiatkou úplne cudzích ľudí. Veziete sa v autobuse, čakáte v rade pred toaletami. Stáva sa to každý deň. Nemá význam pokúšať sa predvídať, kam presne pôjdeme a s akými ľuďmi sa tam stretneme.

Spoza spustenej prednej rampy žiari jemné halogénové svetlo. Vôbec sa nepodobá na ostrý jas žiariviek, aký vídať v bežných dopravných lietadlách. O dva týždne neskôr sa Scott Burroughs v rozhovore pre New York Magazine vyjadrí, že na prvej ceste súkromným lietadlom ho neprekvapilo ani tak veľké miesto na nohy pred sedadlom či plný bar, ale to, akým domáckym dojmom pôsobilo vnútorné zariadenie. Akoby sa lietanie od istej príjmovej skupiny nijako nelíšilo od toho, keď ostanete doma.

Na ostrove je príjemný večer, dvadsať stupňov, ľahký vetrík od juhozápadu. Plánovaný čas odletu: 22.00. Posledné tri hodiny sa nad morom zbierala hustá pobrežná hmla a jej biele chápadlá sa pomaly presúvajú aj nad vysvietenú vzletovú dráhu.

Prví prichádzajú vo svojom ostrovnom range roveri Batemanovci: otec David, mama Maggie a ich dve deti Rachel a JJ. Je koniec augusta a Maggie je s deťmi na Vineyarde už celý mesiac. David za nimi lieta z New Yorku na víkendy. Ťažko sa dokáže uvoľniť na dlhšie, aj keby veľmi chcel. Pracuje v zábavnom priemysle, ako ľudia jeho typu dnes nazývajú televízne správy. Pre nich to nie je nič viac ako cirkus v oblasti informácií a názorov.

David je vysoký a jeho hlas v telefóne vie človeka poriadne zastrašiť. Ľudí, ktorí sa s ním vidia prvý raz, zaskočia jeho nezvyčajne veľké ruky. Jeho syn JJ zaspal v aute, a kým ostatní idú k lietadlu, David sa nakláňa k zadným sedadlám a jemne ho dvíha na ruky. Chlapec sa ho inštinktívne chytá okolo krku, tvár má dokonale uvoľnenú od spánku. Z jeho teplého dychu Davidovi až naskakujú zimomriavky. Cíti na dlani kosti jeho bokov, na boku jeho spustené nohy. Štvorročný JJ už má dosť rokov, aby vedel, že ľudia zomierajú, nie však dosť na to, aby si uvedomil, že to raz čaká aj jeho. David a Maggie hovoria, že je ich perpetuum mobile, lebo sa celý deň ani na chvíľu nezastaví. Keď mal tri roky, najčastejšie komunikoval dinosaurím revom. Momentálne je kráľom prerušovania ich rozhovorov. Pýta sa na každé slovo so zdanlivo nekonečnou trpezlivosťou, až kým mu ho nevysvetlia alebo ho neokríknu.

David zatvára dvere nohou. Synova váha ho trocha ťahá nabok. Voľnou rukou si tisne k uchu telefón.

„Povedz mu, že ak o čomkoľvek z tohto povie čo i len slovo,“ vraví ticho, aby nezobudil chlapca, „čaká ho súd biblických rozmerov. Budeme podávať žaloby, kým nebude mať dojem, že právnici padajú z neba ako žaby.“

David má päťdesiatšesť rokov a na tele vrstvu tuku ako nepriestrelnú vestu. Má pevnú bradu a na hlave slušnú hrivu. V deväťdesiatych rokoch si urobil meno vedením politických kampaní – guvernéri, senátori a jeden dvojnásobný prezident –, potom sa však stiahol do ústrania a rozbehol lobistickú firmu na K Street. O dva roky neskôr ho oslovil jeden starnúci miliardár s myšlienkou založiť stanicu s nonstop správami. O trinásť rokov a trinásť miliárd zisku neskôr má kanceláriu na najvyššom poschodí s oknami odolnými aj proti bombám a prístup k firemnému lietadlu.

S deťmi sa nevída dosť často. Zhodli sa na tom aj s Maggie, hoci práve toto je často predmetom ich hádok. Presnejšie povedané, ona to nadhodí a on sa začne správať bojovne, aj keď to v duchu cíti rovnako. Ale nie je manželstvo práve o tomto? Nebojujú všetci manželia o vlastnícke práva na tých istých pár centimetrov?

Teraz sa na dráhe trocha dvíha vietor. David, stále s mobilom pri uchu, pozerá po Maggie a usmieva sa. Jeho úsmev vraví: Som rád, že tu môžem byť s tebou. Zároveň však upozorňuje: Uvedomujem si, že zase riešim veci z práce, ale s tým sa jednoducho musíš zmieriť. Inými slovami vraví: Záleží na tom, že som tu a sme všetci spolu.

Je to úsmev na ospravedlnenie, no cítiť v ňom aj trocha ocele. Maggie mu ho opätuje, ibaže letmejšie, smutnejšie. Pravda je taká, že už nedokáže sama ovplyvniť, či mu odpustí, alebo nie.

Sú svoji necelých desať rokov. Maggie má tridsaťšesť a kedysi robila učiteľku v materskej škole. Bola presne ten typ, o ktorom chlapci snívajú ešte skôr, ako si môžu uvedomiť, čo to vlastne znamená – fixáciu na prsia majú predškoláci spoločnú s tínedžermi. Slečna Maggie, ako ju volali, bola veselá a plná lásky. Chodila do práce skôr, aby už o pol siedmej mohla začať s prípravami, a ostávala po pracovnom čase. Písala hlásenia o napredovaní detí a zdokonaľovala učebné plány. Bolo to dvadsaťšesťročné dievča z Piedmontu v Kalifornii, ktoré malo rado svoju prácu. Milovalo ju. Maggie bola prvým dospelým, ktorý týchto trojročných bral vážne, kto počúval, čo chcú, a vďaka komu sa cítili ako veľkí.

Osud, ak sa to tak dá nazvať, ju spojil s Davidom v plesovej sále hotela Waldorf Astoria začiatkom jari 2005. Konal sa tam dobročinný ples v prospech vzdelávacieho fondu. Maggie prišla s priateľkou, David bol v správnej rade nadácie. Ona bola skromná kráska v kvetinových šatách so šmuhou modrej farby pre deti na vnútornej strane kolena, on seriózny lovec žien v elegantnom obleku. Maggie nebola najmladšia z prítomných, vlastne ani najkrajšia, ale zato jediná, kto má v kabelke kriedu, vie postaviť sopku z papiera a vlastní vysoký bielo-červený klobúk, ktorý si každý rok nosí do práce na výročie narodenia Dr. Seussa. Inak povedané, bola všetkým, čo očakával od budúcej manželky. Ospravedlnil sa spolustolovníkom a vyrazil po nej s úsmevom, z ktorého žiarili dokonale rovné zuby.

Pri spätnom pohľade je jasné, že nemala šancu.

O desať rokov neskôr majú dve deti a mestský dom na Gracie Square. Deväťročná Rachel chodí do Brearleyho školy so stovkou ďalších dievčat z lepších rodín. Maggie už neučí. Je doma so synom, čo z nej robí výnimku medzi ženami jej postavenia – bezstarostnými manželkami milionárov, ktoré v kuse myslia len na prácu. Je jediná matka na detskom ihrisku. Všetky ostatné deti prichádzajú v kočíkoch európskeho typu so ženami z ostrova, ktoré sa ani na chvíľu neodlepia od svojho mobilu.

Teraz ju na letiskovej dráhe zamrazí, až si mimovoľne pritiahne ľahký letný kardigán. Chápadlá hmly sa menia na pomalú vlnu, ktorá s trpezlivosťou nezadržateľného ľadovca zalieva celé letisko.

„Si si istý, že sa v tom dá lietať?“ pýta sa manželovho chrbta. David sa medzičasom dostal na vrchol schodov, kde ho s úsmevom víta letuška Emma Lightnerová v krátkej modrej sukni.

„Jasné, že dá, mami,“ odpovedá jej zozadu deväťročná Rachel.

„Na lietanie netreba nič vidieť.“

„To viem.“

„Majú na to prístroje.“

Maggie po nej vrhá láskyplný úsmev. Rachel má na chrbte zelený ruksak – nesie si v ňom Hry o život, bábiky Barbie a iPad – a ten jej pri chôdzi rytmicky poskakuje. Také veľké dievča. Už teraz, v deviatich rokoch na nej vidieť náznaky ženy, čo z nej vyrastie. Profesorky, ktorá si trpezlivo počká, kým na svoju chybu neprídete sami. Inak povedané, najbystrejšej osoby široko-ďaleko, nie však namyslenej či vystatovačnej, s dobrým srdcom a melodickým smiechom. Otázka znie, sú tieto vlastnosti vrodené, alebo sú výsledkom toho, čo si musela prežiť? Z toho hrozného zločinu, keď bola maličká? Kdesi na internete by ste to našli ako hotovú ságu zo slov a obrazov – archívne spravodajské zábery na Youtube, stovky hodín novinárskej práce uložené v kolektívnej pamäti z jednotiek a núl. Jeden z kmeňových autorov New Yorkera o tom chcel vlani napísať knihu, no David mu to potichu zatrhol. Koniec koncov, Rachel je iba dieťa. Niekedy, keď Maggie premýšľa, čo všetko sa mohlo stať, jej z toho až puká srdce.

Inštinktívne sa naťahuje k range roveru, v ktorom Gil vysielačkou komunikuje s predsunutou skupinou. Gil je ich tieň, urastený Izraelčan, ktorý si nikdy neskladá sako. Stará sa o to, čomu sa v tejto príjmovej skupine hovorí „domáca bezpečnosť“. Stoosemdesiatosem centimetrov, osemdesiatšesť kíl. Má dôvod, prečo si nikdy neskladá sako – dôvod, o akom sa v zdvorilých kruhoch nediskutuje. Pre rodinu Batemanovcov pracuje štvrtý rok. Pred ním bol Miša a pred Mišom úderná skupina mužov bez humoru, v oblekoch, s automatickými zbraňami v kufri auta. Maggie by sa za učiteľských čias bola pohoršovala nad takýmto militaristickým narúšaním rodinného života. Tvrdila by, že je prejavom narcizmu myslieť si, že peniaze z človeka robia terč násilia. To však bolo pred udalosťami z júla 2008, pred únosom jej dcéry a desivými tromi dňami, kým sa ju podarilo dostať späť.

Na schodíkoch lietadla sa Rachel obracia a karikuje prázdnej dráhe kráľovské zamávanie masám. Na šaty si obliekla modrú flísovú bundu, vlasy má uviazané do chvosta. Dôkazy o tom, že ju tie tri dni poznačili, ostávajú väčšinou skryté – strach z malých uzavretých priestorov, istá tieseň v prítomnosti cudzích mužov. Na druhej strane to však vždy bolo šťastné decko, veselá darebáčka so šibalským úsmevom, a aj keď tomu ešte celkom nerozumie, Maggie každý deň ďakuje Bohu, že jej dcéra o to všetko neprišla.

„Dobrý večer, pani Batemanová,“ víta Maggie navrchu schodov Emma.

„Vďaka,“ odpovedá automaticky. Ako zvyčajne, aj teraz cíti potrebu ospravedlňovať sa za svoje bohatstvo – za manželovo ani nie, ale za svoje vlastné, za to, aké je šialene nepravdepodobné. Nie je to tak dávno, čo učila na materskej škole a bývala v päťposchodovom činžiaku s dvoma zlými spolubývajúcimi ako moderná Popoluška.

„Je tu už Scott?“ pýta sa.

„Nie, madam. Prišli ste prví. Vybrala som fľašu rulandského sivého. Môžem vám naliať?“

„Nie, teraz nie. Vďaka.“

Interiér lietadla vyzerá ako dokonalá ukážka nenápadného luxusu: zaoblené steny majú obloženie z jaseňového dreva a sedadlá potiahnuté sivou kožou sú zoradené po dvojiciach, akoby naznačovali, že takýto let si lepšie vychutnáte s partnerom. Odvšadiaľ dýcha bohatstvo, majestát prezidentskej knižnice. Maggie už takto letela mnohokrát, dodnes sa však nevie zmieriť s toľkým pôžitkárstvom. Celé lietadlo iba pre nich.

David kladie syna na sedadlo, prikrýva ho dekou. Už vybavuje ďalší telefonát, tento zjavne vážny. Vidieť to podľa toho, ako zatína zuby. Chlapec sa v kresle pod ním zavrtí, no neprebudí.

Rachel sa ide porozprávať do kokpitu s pilotmi. Robí to, kamkoľvek ide – vyhľadáva ľudí, čo to tam majú pod palcom, a ťahá z nich rozumy. Maggie vidí pri dverách aj Gila, ktorý malú nespúšťa z dohľadu. Okrem pištole so sebou nosí aj paralyzér a plastové putá. Maggie v živote nestretla tichšieho muža.

David s mobilom pri uchu jej jemne stíska plece.

„Tešíš sa domov?“ pýta sa, zakrývajúc mikrofón rukou.

„Tak napoly,“ odpovedá. „Aj tu je pekne.“

„Mohla si ostať. Pozri sa, na budúci víkend máme tú jednu vec, ale inak nič, tak prečo nie?“

„Nie,“ vyhlasuje. „Deti majú školu a mňa v utorok čakajú v muzeálnej rade.“

Usmieva sa naňho.

„Navyše som sa bohvieako nevyspala,“ dodáva. „Som len unavená.“ Davidovi skĺznu oči na čosi za jej plecom. Mračí sa.

Maggie sa obzrie. Navrchu schodov sú Ben a Sarah Kiplingovci. Sú to bohatí manželia, skôr Davidovi ako jej priatelia. Sarah však aj napriek tomu piští od radosti, len čo Maggie vidí.

„Zlatko!“ volá a rozťahuje ruky.

Pevne ju objíma. Letuška stojí rozpačito za ňou s podnosom a nápojmi.

„Máš úžasné šaty,“ rozvášňuje sa Sarah.

Ben obchádza manželku, ide k Davidovi a rázne mu podáva ruku. Je partnerom v jednom zo štvorice gigantov na Wall Street – žralok s modrými očami v elegantnej košeli z dobrého krajčírstva a v bielych šortkách s remeňom.

„Videl si ten zápas? To bola sila!“ vraví. „Ako môže nechytiť takú loptu?“

„Ani nezačínaj,“ vraví David.

„Tú loptu by som chytil aj ja, a to mám obe ruky ľavé.“

Stoja tesne oproti sebe, mimovoľne pózujú ako dva jelene, čo si skrížili parohy len pre čistú radosť z boja.

„Stratila sa mu vo svetlách,“ vraví David a hneď nato cíti, že mu vo vrecku vibruje mobil. Pozrie sa naň, mračí sa, píše odpoveď. Ben sa obzerá s podstatne triezvejším výrazom na tvári. Ženy o čomsi klebetia. Nakláňa sa bližšie.

„Musíme sa porozprávať, kamarát.“

David sa odťahuje. Stále ešte píše na mobile.

„Teraz nie.“

„Snažil som sa ti dovolať,“ vraví Kipling. Chystá sa povedať viac, no preruší ho Emma s nápojmi.

„Glenlivet s ľadom, ak sa nemýlim,“ vraví a podáva Benovi pohár.

„Ste poklad.“ Ben do seba hádže polovicu škótskej na jeden hlt.

„Pre mňa len vodu,“ krúti hlavou David, keď mu chce podať štamperlík vodky.

„Pravdaže,“ usmieva sa naňho. „Hneď to bude.“

Sarah Kiplingovej kúsok od nich už došli námety na neformálnu diskusiu. Stíska Maggie rameno.

„Ako sa máš?“ pýta sa úprimne druhý raz za sebou.

„Celkom to ujde,“ odpovedá Maggie. „Akurát – cesta, veď to poznáš. Poteší ma, keď budeme konečne doma.“

„Viem. Pozri sa, aj ja mám rada pláže, ale ak mám byť úprimná – nudia ma. Koľko západov slnka si môžeš reálne pozrieť, kým začneš mať chuť ísť miesto toho trebárs do Barneys?“

Maggie nervózne pokukuje po otvorených dverách. Sarah to vníma.

„Na niekoho čakáš?“

„Nie. Teda, myslím, že s nami pôjde ešte jeden, ale...“

Od ďalšieho vysvetľovania ju zachraňuje dcéra. „Mami,“ vraví zo svojho sedadla, „nezabudni, že zajtra má Tamara oslavu. Musíme jej vybrať darček.“

„Jasné,“ prikyvuje Maggie neprítomne. „Ráno pôjdeme do Dragonfly.“

Za dcérou vidí Davida a Bena, o čomsi sa rozprávajú. David nevyzerá nadšene. Mohla by sa ho na to spýtať neskôr, ale v ostatnom čase je nejaký nabrúsený a posledné, čo by chcela, je ďalšia domáca hádka.

Letuška prechádza okolo nej a podáva Davidovi vodu.

„Limetku?“ pýta sa.

David krúti hlavou. Ben si nervózne šúcha plešinu. Obzerá sa po kokpite.

„Čakáme na niekoho?“ pýta sa. „Mali by sme vyraziť.“

„Ešte jedna osoba,“ oznamuje mu Emma s pohľadom upretým do zoznamu cestujúcich. „Scott Burroughs?“

Ben sa pozerá na Davida. „A to je kto?“

David krčí plecami. „Maggin priateľ,“ odpovedá.

„Nie je to priateľ,“ namieta Maggie, ktorá to počula. „Pozri sa, kamarátia sa s ním deti. Dnes ráno sme naňho narazili na trhu. Vravel, že musí ísť do New Yorku, a tak som ho pozvala, nech si tam zaletí s nami. Myslím, že je maliar.“

Pozerá sa na manžela.

„Ukazovala som ti niektoré z jeho obrazov.“ David pozerá na hodinky.

„Povedala si mu, že o desiatej?“ pýta sa. Maggie prikyvuje.

„Tak v tom prípade,“ vyhlasuje a sadá si, „má ešte päť minút. Potom si musí chytiť trajekt ako všetci ostatní.“

Cez okrúhle okienko Maggie vidí na asfalte pri lietadle kapitána. Zdá sa, že kontroluje krídlo. Uprene hľadí na hladký hliník, potom sa pomaly presúva k trupu.

JJ sa za ňou vrtí v spánku. Tvár má ešte vždy ochabnutú. Maggie mu napraví deku a bozká ho na čelo. V spánku vždy vyzerá tak ustarane, hovorí si.

Cez operadlo zadného sedadla vidí, že kapitán medzičasom nastúpil do lietadla. Prichádza si s nimi podať ruku. Má vysokú postavu rozohrávača amerického futbalu a vojenské držanie tela.

„Páni,“ ukláňa sa na jednu stranu, „dámy,“ zase na druhú. „Vitajte. Mal by to byť krátky let. Môžeme očakávať mierny vietor, ale inak to pôjde hladko.“

„Videla som vás pri lietadle,“ nadhodí Maggie.

„Rutinná vizuálna inšpekcia,“ vysvetľuje jej. „Robím ju pred každým letom. Lietadlo je v dobrom stave.“

„A čo hmla?“ pýta sa Maggie.

Jej dcéra nespokojne vyvracia oči.

„Pri sofistikovaných letových systémoch, ako je tento,“ vysvetľuje pilot, „hmla nepredstavuje absolútne žiaden problém. Stačí nejakých sto metrov nad úrovňou mora a dostaneme sa nad ňou.“

„V tom prípade si asi dám kus syra,“ oznamuje Ben. „Nemali by sme k tomu pustiť nejakú hudbu alebo… čo ja viem... telku? Myslím, že Boston hrá proti White Sox.“

Emma ide nájsť ten zápas v lietadlovom zábavnom systéme a ostatní sa dlho usádzajú a ukladajú si veci. Celkom vpredu sa piloti venujú predletovej kontrole prístrojov.

Davidovi opäť bzučí mobil. Pozerá sa naň, mračí sa.

„Dobre,“ spustí podráždene. „Myslím, že sme tomu maliarovi dali všetok čas, čo si zaslúži.“

Kývne na Emmu, ktorá ide zavrieť hlavné dvere lietadla. Pilot vo svojej kabíne celkom vpredu ako na telepatický povel nahadzuje motory. Dvere sú už takmer zavreté, keď sa spoza nich ozve mužský výkrik: „Počkajte!“

Lietadlo sa trasie, lebo doň narýchlo nastupuje posledný cestujúci. Maggie napriek všetkému cíti, ako sa jej do líc hrnie farba a ako ju od nedočkavosti šteklí v útrobách. No a potom je už medzi nimi Scott Burroughs – vekovo na polceste medzi štyridsiatkou a päťdesiatkou, celý červený od námahy a napoly bez dychu. Strapaté vlasy mu už začínajú šedivieť, ale tvár má ešte stále bez vrások. Na bielych športových topánkach má ošúchané fľaky po maľovaní, niektoré biele, iné od letnej modrej farby. Cez plece má prevesenú špinavozelenú cestovnú tašku. V jeho postoji ešte vždy cítiť mladosť, no vrásky okolo očí vyzerajú hlboké a zaslúžené.

„Prepáčte,“ ospravedlňuje sa. „Taxík nie a nie doraziť, a tak som musel ísť autobusom.“

„Nuž, ste tu,“ vraví David a kýva na pozdrav druhému pilotovi, ktorý sa práve chystal zavrieť dvere kokpitu. „A na inom nezáleží.“

„Môžem vám zobrať tašku, pane?“ pýta sa Emma.

„Čo?“ nechápe Scott. Na moment ho zaskočilo, ako nenápadne sa dostala tesne za neho. „Nie. Nechám si ju dolu.“

Ukazuje mu na voľné sedadlo. Cestou k nemu prvý raz naplno nasáva atmosféru súkromného lietadla.

„No nech sa prepadnem,“ mrmle si.

„Ben Kipling,“ predstavuje sa mu Ben a vstáva, aby si s ním podal ruku.

„Teší ma,“ opáči Scott. „Scott Burroughs.“ Potom vidí Maggie.

„Ahoj,“ zdraví ju so širokým hrejivým úsmevom. „Ešte raz vďaka, že ste ma vzali so sebou.“

Maggie jeho úsmev opätuje s ružovkastou tvárou.

„To nič nebolo,“ máva nad tým rukou. „Mali sme voľné miesto.“ Scott si sadá za Sarah. Ešte si ani nezapol pás a už je pri ňom Emma s pohárom vína.

„Ehm,“ vraví, „ďakujem, neprosím. Ja ne... Možno trocha vody?“ Emma sa s úsmevom vracia do kuchynky.

Scott sa nakláňa k Sarah.

„Na toto by si človek vedel rýchlo zvyknúť, čo?“

„Svätá pravda,“ prikyvuje Kipling.

Motory zaberajú a Maggie cíti, ako sa lietadlo rozbieha. Z reproduktorov sa ozýva hlas kapitána Melodyho.

„Dámy a páni, pripravte sa na štart, prosím.“

Maggie sa pozerá na svoje deti. Rachel sedí s jednou nohou pod sebou a vyberá si v telefóne pesničky, malý JJ spí schúlený v kresle, detská tvárička ochabnutá v hlbokom spánku.

Ako tisíckrát každý deň, aj teraz ju zaplavuje materinská láska, nekonečná a zúfalá. Tieto deti sú celý jej život, jej identita. Znova sa naťahuje k synovi, aby mu napravila deku, a v tej istej chvíli cíti moment beztiaže, lebo lietadlo sa práve odlepilo od zeme. Tento akt nemožnej nádeje, toto rutinné popretie prírodných zákonov, ktoré držia ľudí na zemi, ju inšpiruje a zároveň desí. Letia. Oni letia. Ako sa dvíhajú do bielej hmly, rozprávajú, smejú, počúvajú serenádu sentimentálnych piesní z päťdesiatych rokov a šum bejzbalového zápasu, nikto z nich ani náznakom netuší, že o šestnásť minút od tejto chvíle sa ich lietadlo zrúti do mora.

1.

KEĎ MAL SCOTT BURROUGHS šesť rokov, bol s rodinou na návšteve v San Franciscu. Strávili tri dni v moteli pri pláži: Scott, jeho rodičia a sestra June, ktorá sa neskôr utopila v jazere Michigan. San Francisco bolo ten víkend hmlisté a studené, široké ulice sa v ňom ako jazyky vlnili dolu k vode. Scott si pamätá, ako otec objednal na obed krabie klepetá, a keď ich priniesli, boli ozrutné, veľké ako konáre stromov, akoby mali kraby jesť ich a nie naopak.

V posledný deň výletu ich otec usadil do autobusu dolu na Fisherman’s Wharf. Scott vo vyblednutých menčestrákoch a pásikavom tričku kľačal na tvarovanom plastovom sedadle a pozeral sa, ako nízke široké fasády štvrte Sunset striedajú betónové kopce a starobylé viktoriánske domy na strmom svahu. Zašli do Ripleyho múzea bizarností a dali si nakresliť karikatúru – všetci štyria na nej s groteskne veľkými hlavami sedeli každý na svojom vlastnom velocipéde. Potom sa šli pozrieť, ako sa na doskách presiaknutých soľou hrajú tulene. Mama ukázala na kŕdeľ bielych čajok a v očiach sa jej zračil nefalšovaný úžas. Žili vo vnútrozemí. Pre Scotta to bolo, akoby ho zobrali vesmírnou loďou na vzdialenú planétu.

Na obed si dali párky v kukuričnom cestíčku a kolu v komicky veľkých plastových pohároch. V Morskom parku narazili na zhromaždený dav. Desiatky ľudí sa pozerali na sever a ukazovali smerom k Alcatrazu.

Záliv bol v ten deň sivý ako bridlica, kopce polostrova Marin lemovali bývalé väzenie ako plecia mohutného strážnika. Most Golden Bridge po ich ľavici vyzeral ako rozmazaný obor hnedooranžovej farby a jeho veže sa strácali v dopoludňajšom opare.

Scott si všimol, že na vode je viacero člnov a malých lodí.

„Niekto ušiel?“ spýtal sa otec do prázdna.

Mama sa zamračila a vytiahla brožúrku. Vravela, že pokiaľ vie, väzenie by malo byť už nejaký čas zavreté. Ostrov mal slúžiť len ako atrakcia pre turistov.

Otec zaklopal na plece mužovi vedľa seba.

„Na čo sa pozeráme?“ spýtal sa ho.

„Pláva z Alcatrazu,“ odvetil muž.

„Kto?“

„Ten telocvikár. Ako sa len... Jack LaLanne. Má to byť ukážka pre verejnosť, čo všetko dokáže. Dal sa spútať a priviazať o čln.“

„Ako to myslíte, priviazať o čln?“

„Normálne, lanom. Hovorili to v rádiu. Vidíte ten čln tam za ním? Ten veľký? Musí ho dovliecť až sem.“

Muž pokrútil hlavou, akoby sa mu svet priamo pred očami zbláznil.

Scott preliezol o rad vyššie, aby videl ponad dospelých. Vo vode naozaj plával ohromne veľký čln. Smeroval k pobrežiu a obklopovala ho flotila menších. Akási žena sa k nemu natiahla a poklopala mu na ruku.

„Na,“ povedala mu s úsmevom. „Pozri sa.“

Podala mu malý ďalekohľad. Vďaka nemu dokázal rozoznať muža vo vode. Na hlave mal béžovú plaveckú čiapku, ramená holé. Plával čudesným štýlom, vrhal sa dopredu ako morská panna.

„Je tam šialený prúd,“ povedal Scottovmu otcovi sused sprava.

„A to už nehovorím o teplote. Voda tam nemá ani pätnásť stupňov. Z Alcatrazu nikdy nikto neušiel a je na to dobrý dôvod. Okrem toho sa to tam hemží žralokmi. Dávam mu šancu tak jedna k piatim.“

Scott cez ďalekohľad videl, že motorové člny okolo plavca sú plné uniformovaných mužov. V rukách mali pušky a pozorne sledovali nepokojnú hladinu pod sebou.

Plavec zdvihol ruky nad vodu a hodil sa dopredu. Mal zviazané zápästia a zameriaval sa výlučne na súš pred sebou. Dýchal rovnomerne. Ak si aj uvedomoval zástupcov šerifa alebo riziko žralokov, nedal to na sebe poznať. Jack LaLanne, najzdatnejší muž na svete. O päť dní mal mať šesťdesiat. Šesťdesiat! Vek, v ktorom všetci s trochou zdravého rozumu spomalia, vyložia si nohy a nechajú čo-to radšej ujsť, no – ako sa Scott dozvedel neskôr – Jackova disciplinovanosť dokázala prekonať aj vek. Bol nástrojom na plnenie úloh, mašinou na prekonávanie neprekonateľného. Lano uviazané okolo pása slúžilo ako závažie, čo ho ťahá do studených temných hlbín, on si ho však nevšímal, akoby ho ignorovaním mohol pripraviť o všetku pozemskú moc. Okrem toho bol na laná aj tak dávno zvyknutý. Doma sa priväzoval o okraj bazéna a deň čo deň pol hodiny plával na mieste. K tomu treba ešte pripočítať deväťdesiat minút cvičenia s činkami a ďalších tridsať behu. Keď sa potom pozrel do zrkadla, nevidel v ňom obyčajného smrteľníka. Videl v ňom bytosť zloženú z čírej energie.

Túto trasu už preplával v roku 1955. Alcatraz bol v tom čase ešte väzením, chladnou skalou pokánia a trestu. Jack bol štyridsaťjedenročný žrebec, čo si už dokázal vydobyť slávu svojou telesnou zdatnosťou. Mal vlastnú televíznu šou a reťazec posilňovní. Týždeň čo týždeň stál pred kamerou čiernobieleho vysielania v priliehavom úbore na mieru a ukazoval svetu ohromné bicepsy. Z času na čas sa bez varovania hodil k zemi, aby svoje rady podčiarkol stovkou kľukov na špičkách prstov.

Ovocie a zelenina, vravel. Bielkoviny, cvičenie.

V pondelok o ôsmej ráno prezrádzal na NBC tajomstvá večného života. Stačilo ho počúvať. Teraz, keď za sebou ťahal čln, spomínal na svoj prvý úspešný pokus. Vraveli, že sa to nedá, že tie vyše tri kilometre proti silnému oceánskemu prúdu v štrnásťstupňovej vode ho zabijú, on ich však zvládol za necelú hodinu. Teraz, o devätnásť rokov neskôr, tu bol zase – ruky spútané, nohy zviazané, o pás priviazaný päťstokilový čln.

V jeho mysli nijaký čln neexistoval. Ani prúd. Ani žraloky. Existovala len jeho vôľa.

„Spýtajte sa chlapov, čo robia seriózne triatlony,“ povedal neskôr, „či existujú nejaké hranice toho, čo dokážu. Hranice máte len tu, v hlave. Musíte byť fit medzi ušami. Svaly nič nevedia. Svaly treba všetko naučiť.“

Pôvodne to bol krpatý chlapec s poďobanou tvárou, ktorý sa napchával sladkosťami a jedného dňa mu z cukru preskočilo a pokúsil sa zabiť brata sekerou. Potom zažil niečo ako zjavenie, svoj osobný horiaci ker. Odrazu všetko pochopil. Odomkne plný potenciál svojho tela. Totálne sa premení a tým zmení aj celý svet.

A tak bucľatý Jack s mozgom plným cukru objavil cvičenie. Stal sa hrdinom, ktorý dokáže spraviť za deväťdesiat minút tisíc výskokov a tisíc zhybov. Naučil svoje svaly urobiť 1 033 kľukov za dvadsať minút tak, že šplhal na sedemmetrové lano so sedemdesiatimi kilami záťaže na opasku.

Kam šiel, všade ho ľudia oslovovali na uliciach. Bolo to v počiatkoch televízie. Bol čiastočne vedec, čiastočne mág, čiastočne boh.

„Nemôžem zomrieť,“ vravel ľuďom. „Pokazilo by mi to imidž.“

Teraz sa vo vode rútil vpred štýlom, ktorý sám vymyslel. Pobrežie mal na dohľad, pri vode sa zhromaždilo množstvo kamier. Dav narástol. Už sa ani nezmestil na schody k hladine. Bola v ňom aj jeho žena Elaine, bývalá akvabela, ktorá fajčila ako komín a napchávala sa koláčmi, až kým sa s ním nezoznámila. „Tam je!“ zvolal ktosi a ukázal naňho. Šesťdesiatročný chlap, čo ťahá čln.

Spútané ruky. Zviazané nohy. Bol Houdini, ibaže sa nesnažil uniknúť. Keby to bolo iba na ňom, ostal by k tomu člnu pripútaný naveky. Každý deň by k nemu pripájali ďalší, až kým by za sebou neťahal celý svet. Až kým by nás všetkých neniesol na vlastnom chrbte do budúcnosti, v ktorej neexistujú hranice ľudských možností.

Vek je iba stav mysle, hovoril ľuďom. V tom je to tajomstvo. Dopláva na breh a vyjde z vĺn. Vyskočí do vzduchu ako boxer, ktorému sa podarilo knokautovať súpera. Možno sa aj hodí na zem a predvedie sto kľukov. Tak dobre sa cítil. V jeho veku je väčšina chlapov zhrbená a ponosuje sa na boľavý chrbát. Znervózňuje ich predstava blížiaceho sa konca. Na Jacka nič z toho neplatilo. Keď dosiahne sedemdesiatku, bude plávať sedemdesiat hodín a ťahať sedemdesiat člnov po sedemdesiat ľudí. Na sté narodeniny po ňom premenujú krajinu. Každé ráno sa bude budiť s erekciou z ocele až do skonania sveta.

Scott stál na brehu na špičkách a uprene hľadel na vodu. Zabudol na rodičov, na obed, ktorý mu nechutil, na všetko na svete okrem scény, čo sa pred ním odohrávala. Pozeral sa, ako ten muž v plaveckej čiapke bojuje s prúdom. Záber za záberom, človek proti živlu, tvrdohlavá sila vôle, čo popiera bezduché prírodné zákony. Dav bol na nohách, povzbudzoval plavca tempo po tempe, decimeter po decimetri, až kým Jack LaLanne nevyšiel z vĺn a novinári sa mu nezačali brodiť v ústrety. Silne dychčal, pery mu modreli, no usmieval sa. Novinári mu uvoľnili zápästia, odviazali z pása lano. Dav šalel. Elaine sa prebrodila vlnami k manželovi a ten ju zdvihol ako pierko.

Ľudia na brehu jasali. Mali pocit, že sa stali svedkami zázraku. Ešte dlho potom sa z času na čas pristihli, ako veria, že nič na svete nie je nemožné. Celý deň sa potom cítili tak akosi povznesene.

No a šesťročný Scott Burroughs na schodoch nad vodou pociťoval čudesné nutkanie. Čosi mu nadúvalo hruď – eufória? úžas? – a nútilo ho do plaču. Aj v tomto mladom veku chápal, že sa stal svedkom niečoho neuchopiteľného, akejsi veľkolepej stránky prírody, ktorá je viac ako len animálna. Urobiť to čo tento muž – uviazať si k telu záťaž, spútať končatiny a plávať vyše troch kilometrov v ľadovej vode –, to je úloha pre Supermana. Je to možné? Je to Superman?

„Dopekla!“ zvolal otec a rozstrapatil Scottovi vlasy. „Tak to je fakt niečo. No nebolo to niečo?“

Scott však nemal slov. Iba mlčky prikývol s očami upretými na silného muža v spenenej vode pri brehu, ktorý zdvihol televízneho reportéra a predstieral, že ho chce hodiť do hlbín.

„Furt ho vídam v telke,“ pokračoval otec, „ale myslel som si, že je to len vtip. Tie jeho nafúknuté svaly... No toto?!“

Od údivu krútil hlavou.

„Je to Superman?“ pýtal sa ho Scott.

„Čo? Nie. Je to len... len obyčajný chlap.“

Len obyčajný chlap. Ako Scottov otec alebo strýko Jake, fúzatý a pupkatý. Ako pán Branch, telocvikár s afroúčesom. Scottovi sa tomu jednoducho nechcelo veriť. Je to možné? Môže byť každý Supermanom, ak má dostatočne pevnú vôľu? Ak je ochotný urobiť všetko, čo na to treba? Úplne všetko?

O dva dni neskôr sa doma v Indianapolise Scott Burroughs prihlásil do plaveckého kurzu.

Table of Contents

Start

1.