Michael Hjorth & Hans Rosenfeldt

FJÄLLGRAVEN

Copyright © Michael Hjorth & Hans Rosenfeldt 2012

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © 2016 by Lenka Kočišová, Zuzana Inczingerová

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-5312-4

Dnes sa volala Patricia. Patricia Welltonová.

Nové miesto, nová identita.

Na začiatku jej kariéry, teda naozaj veľmi dávno bolo pre ňu najnáročnejšie zareagovať, keď ju recepčná v hoteli alebo šofér taxíka oslovili falošným menom. To však bolo vtedy. Dnes si osvojila novú identitu hneď, ako jej ju pridelili. Dosiaľ ju počas cesty oslovila falošným menom iba jedna osoba, majiteľ požičovne áut v Östersunde. Vyšiel von z kancelárie, aby jej oznámil, že vozidlo, ktoré si zarezervovala cez internet, je vyčistené a pripravené na cestu.

Pristála načas, krátko po piatej v stredu podvečer a do centra Štokholmu sa zviezla letiskovým rýchlovlakom Arlandaexpressen. Bola to jej prvá návšteva švédskeho hlavného mesta, no svoj prvý deň v tomto meste obmedzila iba na reštauráciu, kde si dopriala skorú a celkom nudnú večeru. Tesne pred deviatou hodinou večer nastúpila na nočný vlak smerujúci do Östersundu. Zarezervovala si celé jedno kupé výhradne pre seba. Nebolo to preto, lebo si myslela, že by ju dolapili. Bolo jej jedno, koľko ľudí by mohlo na jej existenciu upozorniť políciu či príslušné úrady. Nie, bolo to jednoducho preto, lebo neznášala už len pomyslenie na to, že by sa o spánok či o kupé delila s neznámymi ľuďmi. Vždy to tak bolo. Nezdieľala izbu ani so svojimi spoluhráčkami z volejbalu, keď cestovali na turnaje. Spávala oddelená od skupiny aj na základni či počas výcviku v teréne, keď si všetci ustlali na zemi pod holým nebom, a tento zvyk dodržiavala aj počas misií.

Len čo sa vlak pohol zo stanice, pobrala sa smerom k reštauračnému vozňu, kúpila si malú fľašku bieleho vína, balíček orieškov a vrátila sa do svojho kupé, aby pokračovala v novej rozčítanej knihe I know what you’re really thinking s trocha nezvyčajným podtitulom Reading Body Language like a Trial Lawyer. Žena, ktorá sa teraz dala oslovovať menom Patricia Welltonová, si nebola istá, či práve právnici sú šikovní v čítaní reči ľudského tela. Nikdy podobne zručného právnika nestretla, a hoci kniha nebola veľmi poučná, bola krátka a celkom zábavná. Krátko po jednej v noci zhasla lampu a vkĺzla do čistých bielych perín.

O päť hodín neskôr už vystupovala na stanici v Östersunde. Opýtala sa okoloidúcich na cestu k najbližšiemu hotelu, kde si dopriala dlhé výdatné raňajky a pobrala sa do požičovne áut Avis, aby si vyzdvihla zarezervované auto. Prišla zavčasu, auto práve čistili a kontrolovali, takže jej zdvorilo ponúkli kávu z automatu, kým jej ho privezú. Nová sivá Toyota Avensis.

Po šestnástich kilometroch dorazila do mestečka Åre. Počas jazdy dodržiavala predpísanú rýchlosť. Pokuty za porušenie predpisov by ju len zbytočne zdržali, ale nič na svete by jej nezabránilo v tom, aby uskutočnila svoj plán. Zistila, že švédska polícia pravdepodobne nebola vyškolená alebo jednoducho nebola zvyknutá prehľadávať auto v prípade, že sa vodič dopustil ľahšieho priestupku. A nič by neokorenilo jej misiu viac ako policajt, ktorý by pri náhodnej prehliadke zistil, že je ozbrojená. Oprávnenie na nosenie zbrane vo Švédsku, prirodzene, nemala. Ak by našli jej Berettu M9, začali by ju pravdepodobne vyšetrovať, a to by ich priviedlo k zisteniu, že Patricia Welltonová dovčera neexistovala. Pribrzdila, keď autom míňala zelené zábrany, a blížila sa do dedinky na konci cesty zvažujúcej sa k moru.

Dopriala si krátku prechádzku, vošla do náhodne zvolenej reštaurácie a objednala si panini s kolou light. Vychutnávala občerstvenie a študovala mapu. Do cieľa cesty jej zostávalo deväť kilometrov jazdy po E14, kde neskôr odbočí z cesty a odstaví auto. Ďalej sú to len nejaké tri kilometre behu. Skontrolovala čas na hodinkách. Ak jej cesta do cieľa potrvá zhruba tri hodiny, ďalšiu hodinu bude potrebovať na zahladenie všetkých stôp, dve hodiny, kým sa vráti k autu a podá hlásenie. Do Trondheimu by tak dorazila načas, stihla let do Osla a späť doma by mohla byť už v piatok.

V Åre pobudla ešte chvíľku, dopriala si menšiu prechádzku, potom nastúpila do auta a pokračovala v jazde smerom na západ. Aj napriek tomu, že ju práca zaviedla do rôznych kútov sveta, podobnú krajinu nikde inde nevidela. Jemne sa vlniace pohoria, stroho vytýčené hranice polí či ligotajúca sa voda bystrín v horských údoliach. Hlavou jej prebleslo, že v tejto oblasti by sa dokázala usadiť. Na odľahlom, tichom mieste s čistým vzduchom by si prenajala chatku, každý deň by chodila na dlhé prechádzky, chytala ryby, v lete by sa tešila z dlhých slnečných dní a jesenné večery by trávila čítaním kníh pri kozube. Možno raz. Pravdepodobne nikdy.

Odbočila z E14 na mieste, kde značka ukazovala doľava k Rundhögenu. Vystúpila z auta, na chrbát si vyložila ruksak a s mapou v ruke sa pustila do behu. O stodvadsaťdva minút mierne zadýchaná, ale rozhodne nie unavená zastala. Pri behu na dlhé trate vždy šetrila silami, nikdy nebežala naplno. Sadla si na skalu a dopriala si malé dúšky vody, kým sa jej dych znova ustáli. Z batoha vybrala ďalekohľad a pozorne sledovala drevenú chatku asi tristo metrov pred sebou. Bola v cieli svojej cesty. Miesto vyzeralo úplne rovnako ako na fotkách, ktoré jej dodal informátor.

Ak sa nemýlila, chatku postavili niekedy v tridsiatych rokoch, pretože v súčasnosti by nikomu nenapadlo postaviť si domček na úpätí skalnatej hory. Majiteľom bol akýsi vysokopostavený riaditeľ s dobrými konexiami na švédskom kráľovskom dvore, ktorý potreboval odľahlé miestečko na svoje časté poľovnícke výlety. Úprimne povedané, budova svojou veľkosťou nepripomínala dom ani chatku. Aká mohla byť jej rozloha? Osemnásť štvorcových metrov? Možno dvadsať. Drevené brvná namiesto stien, malé okná, miniatúrny komín vytŕčajúci zo strechy pokrytej asfaltovou lepenkou. Dva schodíky vedúce k dverám na kratšej strane domčeka. Približne desať metrov odtiaľ sa nachádzali dve menšie búdky – jedna s dvierkami, pravdepodobne latrína, a druhá bez dvierok, zrejme úschovňa dreva, súdiac podľa sekery zaťatej do pňa.

V zelenom poraste pri dome zaregistrovala pohyb. Bol tam. Schovala ďalekohľad do batoha a vybrala z neho svoju berettu. Nacvičeným pohybom pripevnila na hlaveň zbrane tlmič. Vstala a zbraň ukryla do špeciálneho vrecka na bunde. Batoh si vyložila na chrbát a pustila sa smerom k domčeku. Párkrát sa obzrela a skúmala krajinu za sebou, hľadajúc náznak akéhokoľvek pohybu. Domček stál v neobývanej oblasti, ale neďaleko známej turistickej trasy. Bol však koniec októbra, preto sa to tu nehmýrilo turistami.

Po päťdesiatich metroch vybrala zbraň z vrecka a držala ju v ruke voľne spustenej po boku. Do úvahy pripadali dva možné scenáre. Odistiť zbraň a vystreliť, keď vyjde z domu, alebo sa vkradnúť dnu za predpokladu, že je odomknuté, a prekvapiť ho, keď sa vráti zvonka. Po krátkej úvahe sa rozhodla pre prvú možnosť. Zrazu zastala a o sekundu nato už čupela v tráve. Muž, asi štyridsiatnik, vyšiel von na malú terasu a nehýbal sa.

Bola v nevýhode, pretože cesta k domčeku bola na otvorenom priestranstve a aj najmenší pohyb by upútal jeho pozornosť. To najrozumnejšie, čo mohla v tejto situácii urobiť, bolo zostať nehybne na mieste. Zbraň zovrela v dlani o niečo silnejšie. Ak by ju zbadal, stihla by vystreliť, skôr než by jej unikol. Vzdialenosť medzi nimi bola asi štyridsať metrov. Určite by ho trafila, no takto si to jednoznačne nepredstavovala. Ak by ho len zranila, mohol by sa schovať v domčeku. Netušila, či tam nemá schovanú zbraň. Nie, ak by ju teraz zbadal, všetko by sa len zbytočne skomplikovalo.

Našťastie si ju nevšimol. Zavrel za sebou dvere, zišiel po tých dvoch miniatúrnych schodoch a vydal sa smerom k búdke stojacej napravo od domčeka. Videla, ako uchopil sekeru pevne zaťatú do pňa a pustil sa rúbať drevo.

Pomaly sa zdvihla a nenúteným pohybom sa presunula doprava. Skryla sa za domček, a aj keby sa muž rozhodol prestať rúbať, nezbadal by ju. Vystrela sa a vychutnávala pohľad na nádhernú okolitú krajinu.

Sekera. Mohol by s ňou narobiť problémy? Asi nie. Ak všetko pôjde podľa plánu, nebude ju považovať za hrozbu, nieto na ňu útočiť sekerou. Zastala pri dome, zhlboka sa nadýchla a vydýchla, aby sa skoncentrovala na to, čo príde, a vyšla spoza rohu. Muža jej prítomnosť očividne prekvapila. Zaujímalo ho, kto je, čo robí tu, uprostred horskej oblasti v Jämtlande, a či jej môže byť nejako nápomocný.

Na ničom z toho však nezáležalo. Nerozumela po švédsky a jemu nebolo súdené dozvedieť sa odpoveď na svoje otázky. Pištoľ vydala tlmený zvuk. Mužove pohyby zrazu pripomínali zábery zo spomaleného filmu. Sekera mu vypadla z rúk, nohy sa mu podlomili a jeho osemdesiatkilové telo kleslo tvárou k zemi. Bol namieste mŕtvy, pretože guľka vypálená z pištole mu prevŕtala srdce.

Žena pristúpila k telu, čupla si a namierila hlaveň na mužovu hlavu. Zasiahla ho do ľavého spánku, len tri centimetre od oka. Hoci vedela, že je už po smrti, chcela si byť istá a vypálila ešte jednu guľku. Vložila si berettu do vrecka a rozmýšľala, čo urobí s krvou rozstreknutou navôkol. Má sa pokúsiť miesto činu trocha vyčistiť, alebo nechať prírodu, nech sa o to sama postará? Aj keby mŕtvy muž niekomu chýbal – tým si bola istá, že bude – a hľadali by ho tu na tomto odľahlom mieste v horách, jeho telo nikdy nenájdu. Krv by len naznačila, že sa mu niečo stalo, nič viac. Pokojne sa môžu báť najhoršieho, podozrenie sa im nikdy nepotvrdí a mŕtvy muž bude pre nich navždy nezvestný.

„Ocko?“

Žena bleskovo vytiahla zbraň a otočila sa. Hlavou jej preletela jediná myšlienka. Dieťa? O nijakých deťoch predsa nebola reč.

Pokrútil hlavou a mierne pokrčil plecami. Zvláštne, nikdy predtým si nespojil pohyby so snom. Sníval vôbec ešte? Ak áno, určite sa mu nesníval zvyčajný sen. V jeho ruke nespočívala jej malá rúčka a nepočul nijaký hukot, ktorý bol predzvesťou neodvratnej katastrofy. Žiadny víriaci chaos. Muselo sa mu však snívať, veď počul, ako ho niekto volá menom.

Sebastian.

Ak nesníval, čím si nebol vôbec istý, niekto mu robil spoločnosť. Už viac nečelil temnote sám. Otvoril oči a tie sa uprene pozerali do iných očí. Modrých. Obklopených nakrátko ostrihanou šticou tmavých vlasov odstávajúcich na všetky strany. Pokračoval pohľadom nadol cez malý rovný nos až k ústam roztiahnutým do úsmevu.

„Dobré ránko. Prepáč, že ťa budím, ale chcela som sa s tebou rozlúčiť, kým odídem.“

Sebastian sa pomaly vzoprel na lakťoch. Žena, ktorá ho zobudila, bola očividne spokojná s výsledkom svojho úsilia a prešla ku koncu postele. Zastala a obzerala sa vo vysokom zrkadle. Siahla na poličku upevnenú na stene vedľa zrkadla a nacvičeným pohybom si ozdobila uši náušnicami. Sebastiana opustili aj posledné zvyšky sna a na jeho miesto sa dostali výjavy z predchádzajúceho dňa. Gunilla, štyridsaťsedem rokov, zdravotná sestra. Niekoľkokrát sa minuli na chodbách v nemocnici Karolinska sjukhuset. Včera tam zavítal posledný raz a túto príležitosť oslávili spolu najprv v meste a potom sa presunuli k nej domov. Nezvyčajne dobrý sex.

„Ty si už vstala.“

Uvedomil si, že práve skonštatoval očividné, ale išlo o to, že s podobným scenárom nemal skúsenosti a jednoznačne sa mu táto situácia nepozdávala. Nikdy predtým sa mu nestalo, že by ležal nahý v cudzej posteli, a žena, s ktorou strávil noc, stála kompletne oblečená a pripravená čeliť novému dňu. Zvyčajne vstával ako prvý on a dal si pritom záležať, aby svoju jednorazovú známosť nezobudil. Tak mu to vyhovovalo. Čím menej spoločensky nútenej konverzácie pred svojím odchodom absolvoval, tým lepšie.

„Musím ísť do práce,“ oznámila mu a zahľadela sa naňho v zrkadle.

„Čo? To akože teraz?“

„Áno, teraz. Vlastne už meškám.“

Sebastian sa prevalil na pravú stranu postele a z nočného stolíka si vzal svoje náramkové hodinky. O niekoľko minút bude pol deviatej. Gunilla bola hotová s náušnicami a práve si pripínala strieborný náhrdelník. Sebastian sa na ňu neveriacky pozeral. Štyridsaťsedemročná žena bývajúca v centre Štokholmu. Nijaký človek predsa nemohol byť až taký naivný.

„Čo si hlúpa?“ vybafol na ňu Sebastian a posadil sa na posteli.

„Vôbec ma nepoznáš, stretla si ma len včera! Veď by som mohol pokojne odkráčať s polovicou tvojho bytu?!“

Gunilla mu venovala krátky pohľad a pery sa jej roztiahli do jemného úsmevu. „Chystáš sa vari odísť s polovicou môjho bytu?“

„Nie, nechystám. To by som ti však povedal aj v prípade, ak by som to mal v úmysle.“

Gunilla si pripla posledný šperk a posledný raz sa obzrela v zrkadle. Nato pristúpila k jeho strane postele, posadila sa na peľasť a rukou sa dotkla jeho obnaženej hrude. „Predsa som ťa nestretla včera po prvý raz. Včera som s tebou šla po prvý raz von. Navyše si môžem všetky dostupné informácie o tvojej osobe zistiť v práci. Ak sa obrátim na médiá, bohvie, čo všetko sa o tebe ešte dozviem.“

Sebastian si na sekundu spomenul na Ellinor, ale silou vôle potlačil tú myšlienku. Čoskoro jej bude musieť venovať čas aj energiu. Nie však teraz. Gunilla sa na ňom zabávala. Rada žartovala, najmä na jeho účet, toľko si z predchádzajúceho večera pamätal. Rada a často sa smiala, bola bezprostredná a on si spoločný večer užíval plnými dúškami.

Gunilla sa k nemu nahla, na pery mu vtisla rýchly bozk, a kým sa stihol spamätať, bola už na ceste k spálňovým dverám. V nich sa ešte raz otočila.

„Joakim na teba dozrie.“

„Joakim?“ spýtal sa Sebastian nechápavo a lovil v pamäti. Pokúšal sa vybaviť si rovnomennú osobu, ktorú by s ňou mohol akýmkoľvek spôsobom spojiť. Na nijakého Joakima si však nespomínal.

„Joakim, môj syn. Ak chceš, môžete sa spolu naraňajkovať, už je hore.“

Sebastian na ňu len hľadel, neschopný slova. Myslela to vážne? Syn? Žije tu v byte? Koľko má rokov, preboha?! A ako dlho tu bol? Celú noc? Sebastian bol stopercentne presvedčený, že neboli vôbec diskrétni.

„Teraz však už naozaj musím ísť. Včerajšia noc bola skvelá, ďakujem ti.“

„Nie, ja ďakujem tebe,“ zajachtal Sebastian, skôr ako Gunilla vyšla zo spálne a zatvorila za sebou dvere.

Znova si ľahol a v diaľke začul, ako sa s niekým lúči, pravdepodobne so synom, a potom sa zabuchli ešte jedny dvere. V byte panovalo hrobové ticho. Sebastian sa povystieral na posteli. V poslednom čase už necítil žiadnu bolesť, preto vychutnával každý jeden pohyb.

Asi pred dvoma mesiacmi ho psychopat a sériový vrah Edward Hinde napadol nožom. Utŕžil od neho dve rany – bodol ho do lýtka a do brucha. Operovali ho takmer okamžite a prognóza vyzerala veľmi sľubne. Možno až príliš sľubne, pretože krátko po operácii nastali komplikácie. Do prepichnutého pľúcneho laloka mu voperovali drén, aby sa rana nezapálila a vyplavili sa z nej prebytočné tekutiny. Po týždni lekári drén vybrali a tvrdili, že je len otázka času, kým sa zotaví úplne. Rana sa však zapálila a začala sa v nej tvoriť tekutina. Jediný spôsob, ako ju mohli neoperatívne odstrániť, spočíval vo vsunutí hrubej ihly do zapáleného miesta. Ňou mali nadbytočnú tekutinu vysať a ranu zašiť. Zostavili rehabilitačný plán, ktorý musel dodržiavať aj potom, ako ho prepustili z nemocnice. Preňho to však bol len zoznam mnohých náročných a suchopárnych pravidiel. Dostal zápal pľúc, pravdepodobne preto, lebo ich nedodržiaval. A možno by ochorel, aj keby podľa nich postupoval. Vystrábil sa však pomerne rýchlo a včera v nemocnici mu to oficiálne potvrdili.

Jeho telo sa vyliečilo, no v myšlienkach sa stále vracal k Hindeho prípadu. Sčasti preto, lebo Hinde zavraždil niekoľko žien, s ktorými mal Sebastian sexuálny pomer, a chcel sa mu takýmto spôsobom pomstiť. Prirodzene, vraždy nemohol spáchať sám. Odpykával si trest v najstráženejšej časti švédskeho väzenia Lövhaga od roku 1996, keď sa o jeho zatknutie a uväznenie pričinil sám Sebastian. S pomocou muža, ktorý vo väzení upratoval, sa mu však podarilo vykonať značnú časť plánu svojej pomsty. Všetky štyri zavraždené ženy mali spoločnú jednu vec – pomer so Sebastianom Bergmanom.

Výčitky svedomia, ktoré mal Sebastian pre smrť tých štyroch žien, boli iracionálne, ale jednoducho sa nedokázal zbaviť pocitu viny. Vyšetrovatelia z kriminálky Riksmord zatkli pomocníka a Hindemu sa podarilo utiecť z väzenia a uniesť Vanju Lithnerovú. Nevybral si ju náhodou. Neuniesol ju preto, lebo spolupracovala so Sebastianom v Riksmorde, ale preto, lebo sa dovtípil, že Vanja je v skutočnosti Sebastianova dcéra. Edward Hinde bol mŕtvy, no Sebastiana znepokojovala myšlienka, že keď pravdu odhalil on, môže sa to podariť aj iným. A to nechcel. Vzťah medzi ním a Vanjou sa výrazne zlepšil, ba čo viac, lepší už ani nemohol byť.

Vtedy v tom opustenom dome zabránil Hindemu, aby ju zabil, takže skutočnosť, že jej zachránil život, sa značne podieľala na zlepšení ich vzájomného vzťahu. A Sebastian úprimne kašľal na to, či bola k nemu milá len z tohto jediného dôvodu. Podstatné bolo, že sa k nemu správala pekne. Za posledný mesiac vyhľadala jeho spoločnosť dvakrát. Najprv ho navštívila v nemocnici, a keď ho prepustili do domáceho ošetrenia, než ochorel na zápal pľúc, prišla ho pozrieť k nemu domov. Dokonca mu navrhla, aby spolu niekedy zašli na kávu.

Sebastian si vedel presne vybaviť pocit, ktorý sa mu rozlial v tele, keď mu predostrela tento návrh. Jeho dcéra mu zavolala sama od seba a chcela sa s ním stretnúť. Už si ani nespomínal, o čom sa to vlastne vtedy rozprávali. Rád by si zapamätal každý detail rozhovoru, no daný okamih bol absolútne omračujúci. Preňho to bol pamätihodný zážitok. V kaviarni strávili sami dvaja hodinu a pol, pričom stretnutie iniciovala ona. Bez uštipačných poznámok, bez vzájomného prekárania. Od toho smutného dňa v roku 2004 sa necítil taký živý, akoby celá jeho existencia smerovala k tomuto okamihu. A v myšlienkach sa rád neustále vracal k tým deväťdesiatim minútam stráveným v jej spoločnosti.

Podobných príležitostí by mohlo byť viac, bude ich viac, pretože mohol opäť nastúpiť do práce a on veľmi chcel znova aktívne pracovať. Dovolil si túžiť po niečom hlbšom a stálejšom, ale nateraz mu stačilo byť vo Vanjinej prítomnosti. Postupne sa zmieril s myšlienkou, že nikdy pre ňu nebude otcom, a nemal v úmysle túto rolu Valdemarovi Lithnerovi ukradnúť. Nikdy v živote sa mu nepodarilo niečo vytvoriť. Návšteva v nemocnici a spoločná káva by mohol byť celkom slušný začiatok vzájomného rešpektu, rodiaceho sa citu, možno budúceho priateľstva.

Sebastian odhodil prikrývku a vstal. Zdvihol nohavice zo zeme a zvyšok svojho odevu pozbieral zo stoličky, na ktorú ho ledabolo šmaril pred deviatimi hodinami. Zhodnotil svoj výzor v zrkadle, rukou si prehrabol vlasy, otvoril spálňové dvere a nachádzal sa v obývačke. Zastal a započúval sa do zvukov prichádzajúcich z kuchyne. Tlmená hudba, lyžička cinkajúca o porcelán. Jocke začal s raňajkami bez neho. Sebastian sa pohol smerom k toalete, vkĺzol dnu a zamkol. Zúfalo túžil po sprche, ale vyzliecť sa donaha v ďalšej miestnosti Gunillinho bytu, ktorý obýva spoločne so svojím synom, jednoducho nepripadalo do úvahy. Spláchol, umyl si ruky, opláchol si tvár a vyšiel von. Cestou ku vchodovým dverám si všimol, že kuchyni sa zrejme nevyhne. Prejde okolo a bude dúfať, že si ho Gunillin syn nevšimne. Ak by náhodou zdvihol zrak, zahliadne len jeho chrbát. Sebastian prekĺzol nehlučne okolo kuchyne a ocitol sa v predsieni. Našiel svoje topánky, obul si ich a očami prehľadával vešiaky v nádeji, že rýchlo zbadá svoju bundu a vypadne. Nikde ju však nevidel.

„Tvoja bunda je tu,“ ozvalo sa z kuchyne.

Sebastian prekvapene zažmurkal a potichu zahrešil. Už si spomínal. Topánky si vyzul v predsieni, ale bundu si dal dole až v kuchyni. Chcel totiž pôsobiť dojmom, že sa dlho nezdrží, aj keď obaja dobre vedeli, že tam strávi celú noc. Bundu prehodil cez operadlo stoličky, kým Gunilla otvárala fľašu vína.

Sebastian sa zhlboka nadýchol a vošiel do kuchyne. Pri stole sedel asi dvadsaťročný mladý muž a pred sebou mal tanier s jogurtom a čítačku elektronických kníh. Hlavou kývol smerom k stoličke pri stole bez toho, aby zdvihol zrak od rozčítaného textu.

„Tu.“

Sebastian podišiel k stolu a z opierky stoličky si zvesil bundu.

„Ďakujem.“

„Nemáš za čo. Dáš si niečo?“

„Nie.“

„Dostal si, po čo si sem prišiel?“ Mladý muž sa ešte vždy sústredil na obsah čítačky položenej pred sebou.

Sebastian sa naňho zahľadel. Pre oboch by bolo najjednoduchšie, keby chlapcovu poslednú otázku nekomentoval, zvrtol sa na päte a odišiel, ale prečo robiť niektoré veci jednoducho?

„Máš kávu?“ spýtal sa Sebastian a obliekol si bundu.

Ak ho tam Gunillin syn nechce, rád sa v byte ešte chvíľku zdrží, jemu to neprekáža. Mladík prestal čítať a s neskrývaným začudovaním pozeral na Sebastiana.

„Na linke,“ odvetil a kývol hlavou k Sebastianovi, ktorý z toho gesta vydedukoval, že káva sa nachádza na linke za ním.

Otočil sa, no márne hľadal, nikde nevidel ani kávovar, ani mlynček na kávu, ani termosku. Až po chvíli zbadal pologuľatý stroj, ktorý mu svojím vzhľadom pripomínal skôr futuristickú helmu ako kávovar. Potom si všimol mriežku, páku, tlačidlá na oboch stranách prístroja a lesknúci sa kov navrchu. Pri kávovare stáli tri sklené šálky, čo Sebastiana nenechalo na pochybách, že tento prístroj nejakým spôsobom vytvára nápoj.

„Vieš ho zapnúť?“ spýtal sa mladík Sebastiana, ktorý zatiaľ neurobil nič iné, len sa priblížil ku kuchynskej linke.

„Nie.“

Joakim so škripotom odsunul stoličku, obišiel Sebastiana a podišiel k linke. „Na čo máš chuť?“

„Na niečo silné, včera som si ľahol neskoro.“

Joakim naňho vrhol znudený pohľad, vybral kapsulu z bočného panela kávovaru, ktorý si Sebastian doteraz nevšimol, otvoril veko, vložil kapsulu dnu, veko zatvoril a skôr ako kávovar zapol, na mriežku položil jeden zo sklených pohárov.

„Kto si vlastne?“ spýtal sa Jocke nenútene.

„Som tvoj nový otec.“

„Super. Si vtipný. Teba by si mala nechať.“

Zvrtol sa na päte a sadol si k stolu. Sebastian sa nedokázal zbaviť pocitu, že tento mladík strávil veľa ranných chvíľ v spoločnosti cudzích mužov pobehujúcich po matkinej kuchyni. Z kávovaru si vzal hotovú kávu a bez slova ju pomaly vychutnával. Naozaj bola silná a horúca, pri prvom dúšku si popálil jazyk, no chutila mu, tak ju dopil. O dve minúty neskôr už vychádzal z bytovky do sychravého septembrového rána.

Na ulici mu chvíľu trvalo, kým sa zorientoval a vykročil smerom domov, k svojmu bytu na Grev Magnigatan a k Ellinor Bergkvistovej, svojej súčasnej spolubývajúcej. Jedného dňa sa sčista-jasna zjavila na prahu jeho dverí a odvtedy s ním bývala. Pre Sebastiana bola jednou veľkou záhadou. Stretli sa zhruba v rovnakom čase, keď Hinde začal vraždiť ženy z jeho okolia a on ju vyhľadal, aby ju varoval. Ona si to však vysvetlila po svojom a jednoducho sa k nemu nasťahovala. Mal ju vyhodiť z bytu hneď v ten deň, ale ešte vždy sa na to neodhodlal, preto s ním stále bývala.

Svoj vzťah k nej podrobil dôkladnej analýze a s istotou vedel, že ju nemiluje. Má ju aspoň trocha rád? Nie, nemá. Z neznámeho dôvodu sa mu však páčilo, čo urobila s jeho životom potom, ako sa k nemu nasťahovala bez jeho dovolenia. Dala mu akýsi pocit normálnosti a napriek všetkému nemohol zaprieť, že sa v jej spoločnosti cíti veľmi príjemne. Varili spolu jedlo, ležali v posteli a pozerali televízor. Sexovali, a to veľmi často. Ona si rada pospevovala, no bola aj požadovačná. Čakala naňho, keď prišiel domov, a vravela mu, že jej chýbal. Prvý raz po veľmi dlhom čase začal vnímať svoj byt ako domov najmä vďaka jej prítomnosti. Ani za nič by to však nepriznal sám pred sebou, nieto ešte pred Ellinor.

Domov. Dysfunkčný, ale predsa len domov. Využíval ju? Samozrejme, že áno. V skutočnosti mu na nej ani zamak nezáležalo. Všetko, čo vravela, púšťal jedným uchom dnu a druhým zas von. V podstate sa stala jeho zvukovou kulisou. Počas zotavovania však bola fantastickou spoločníčkou. Musel uznať, že v čase, keď ležal so zápalom pľúc, mu bola nenahraditeľnou oporou a pravdepodobne by to bez nej nezvládol. Z práce v obchodnom dome Åhléns si vzala voľno a nepohla sa od neho ani na krok. Nech jej bol akokoľvek vďačný, akosi to nestačilo. Ellinor bola obdivuhodná, no psychicky labilná žena so sebadeštruktívnymi sklonmi, s ktorou udržiaval pomer. Aj keď sa jej podarilo zjednodušiť a spríjemniť Sebastianov život, na dlhodobý vzťah to jednoducho nestačilo.

Každodenná rutina a dojem normálnosti, ktorý v jeho živote vytvorila, boli len dočasným výtvorom, chimérou, preludom. Sprvu túto životnú zmenu uvítal, ba zľahčoval, no teraz si bol istý, že ich vzťah nemá budúcnosť a neželal si nič iné, len ho ukončiť. Vyzdravel, budoval si vzťah s Vanjou a dostal pracovnú ponuku. Bol to začiatok nového života. Už ju viac nepotrebuje, preto dozrel čas, aby sa jej zbavil. A bol si vedomý, že bez problémov to nepôjde.

Shibeka Khanová čakala ako vždy. Sedela pri kuchynskom okne svojho bytu na treťom poschodí na štokholmskom predmestí Rinkeby. Panelák bol súčasťou programu plánovanej masovej bytovej výstavby, tzv. Miljonprogrammet, ktorý v šesťdesiatych rokoch minulého storočia iniciovala úradujúca sociálnodemokratická vláda. Pozorovala stromy, ktoré pomaly začali meniť farbu. Na otvorenom priestranstve pred panelákom pobehovali deti a nahlas vykrikovali. Shibeka stratila prehľad o tom, koľko rokov trávila pri svojom kuchynskom okne a pozorovala hrajúce sa deti. Sedávala pri tom istom okne, v rovnakom byte, iba deti sa rokmi menili. Vonku plynul čas neskutočne rýchlo, len v jej kuchyni akoby zastal čas.

Zbožňovala chvíle medzi tým, ako deti odišli, a pracovný deň sa len začínal. Bola aktívna žena, mala veľa priateľov, pracovala ako opatrovateľka, študovala švédčinu na vyššej jazykovej úrovni a pred rokom ju prijali do školy. Chcela sa stať ošetrovateľkou. Tých niekoľko hodín doobeda, skôr než ju pohltili každodenné povinnosti, sedela pri okne a pozorovala život vonku. Zdalo by sa, že vedie dvojaký život, no ona si týmto spôsobom chcela uctiť Hamida a preukázať mu rešpekt a lásku.

Vedela, že ak by rátala pospiatky, dopracovala by sa k presnému číslu rokov, ktoré pri kuchynskom okne strávila. Dnes sa jej však rátať nechcelo, nemala chuť si ich všetky pripomínať. Jej synovia boli živou pripomienkou všetkých tých rokov, ktoré premrhala. Mehran nastúpil do posledného ročníka základnej školy, Eyer sa zo všetkých síl snažil dokončiť siedmu triedu, pretože štúdium mu šlo ťažšie ako jeho staršiemu bratovi. Po Hamidovom zmiznutí Eyer oslavoval svoje štvrté narodeniny a Mehran práve dovŕšil šesť rokov.

Shibeka si ešte aj teraz pamätala jeho úsmev, keď zbadal svoju novú školskú tašku, čiernu s dvoma modrými pásmi, ktorú mu kúpil otec, pretože na jeseň mal nastúpiť do školy. Jeho tmavé usmievajúce sa oči vyžarovali obrovskú hrdosť, lebo školská taška bola hmatateľným dôkazom toho, že z neho vyrástol veľký chlapec. Od radosti sa hodil otcovi okolo krku. O týždeň neskôr Hamid zmizol. Akoby sa po ňom zľahla zem. Aj napriek tomu, že od toho dňa ubehlo mnoho rokov, pamätala si, že bol štvrtok. Zvláštne bolo, že ako čas plynul, tým nástojčivejšie jej chýbal. Nežialila za ním rovnako intenzívne, nie tak ako v čase, keď zmizol. Zármutok, ktorý prežívala dnes, bol oveľa skľučujúcejší a mučil jej materinskú dušu.

V Shibeke zrazu vzkypel hnev. Hnevala sa sama na seba, pretože sa opäť priblížila k miestu, kde bola osamote so svojimi spomienkami. A boli to práve tieto spomienky, čo ju oberali o silu. Znova sa im podarilo prešmyknúť okolo ochrannej bariéry, ktorú si v sebe vybudovala, na miesto, kde ich viac nedokázala kontrolovať, a unášali ju späť do minulosti. K priateľom, ktorí sa ponúkli, že im pomôžu hľadať, k malým synom, čo nič nechápali, len sa pýtali a nariekali, k Hamidovmu obleku, ktorý vyzdvihla z čistiarne a odvtedy naňho čaká zavesený v skrini. Pred očami sa jej roztočil kolotoč výjavov z minulosti. Poháňala ju nádej, že v nich nájde niečo, čo prehliadla, voľačo, čo by jej poskytlo odpovede, ktoré hľadala. Nič také sa nestalo a ona bola vždy veľmi nešťastná. Každý detail si v hlave premietla hádam tisíckrát, poznala už každú tvár, no všetko jej úsilie bolo aj tak zbytočné.

Aby unikla ďalším trýznivým myšlienkam, Shibeka vstala zo stoličky a podišla k oknu. Bol piatok, určite ho uvidí prichádzať. Pretože ak sa neobjaví ani dnes, budú to už dva dni, čo sa tu nezjavil. Niežeby očakávala, že by k nej ešte niekto zavítal. Ľudia ich prestali navštevovať už dávno, ale ona sa predsa nemohla vzdať tak ľahko. Ešte vždy ich neprestávala posielať. Pracovala na svojom písanom prejave v švédčine, trénovala písané písmo a rozširovala si svoju slovnú zásobu, aby sa dokázala primerane vyjadrovať v oficiálnej korešpondencii. V písomnom úradnom styku sa stala akousi odborníčkou, preto sa na ňu občas obracali aj jej priatelia so žiadosťou o pomoc.

Zrazu si ho všimla. Poštár dorazil na bicykli a ako vždy, tak aj teraz ho odstavil na chodníku pred panelákom a svoju zvyčajnú obchádzku začal v druhom vchode. Potom prešiel do štvorky, šestky a zakrátko nato by mal vkročiť do osmičky, do jej vchodu. Počkala, kým vyjde zo šestky, vstala zo stoličky a potichu sa prešmykla do predsiene. Stála tam ticho ako myška, nie preto, lebo musela, ale preto, lebo si z neznámeho dôvodu myslela, že hrobové ticho zvýši jej šance na úspech. Bola to však len domnienka, ktorá sa dodnes nepotvrdila. Pritisla ucho na bytové dvere a započúvala sa do zvukov na chodbe. Po chvíli počula kovové šťuknutie, ktoré signalizovalo, že vchodové dvere do paneláka sa za poštárom zatvorili. Predstavila si, ako stojí vo výťahu a stláča tlačidlo so šípkou nadol. Vždy vyšiel na najvyššie poschodie a odtiaľ navštevoval byty zostupne, až kým sa znova neocitol na prízemí. To bola jeho rutina, ona zasa rutinne postávala v predsieni a načúvala.

Telom sa pritisla o dvere a s uchom na dverách začula dva typy zvukov. Jeden prichádzal z diaľky, druhý bol zvuk jej vlastného dychu, ktorý sa miešal so zvukom šramotiaceho motora chladničky. Tieto dva svety od seba delil len kus dreva so železným priezorom na poštu. Zrazu začula blížiace sa kroky, preto sa ešte tesnejšie nalepila na bytové dvere. Tieto chvíle prežívala priam s posvätnou bázňou. Stane sa vôľa Alahova. Bolo to veľmi prosté. S ohlušujúcim hrmotom sa priezor na poštu otvoril a do bytu vletela hŕba farebných reklamných letákov. Shibeka prestala vnímať okolitý svet. Na tých pár sekúnd, keď sa zohla a pozbierala dennú poštu z koberca, sa ocitla v akomsi tranze. Pod týždennou ponukou obchodu Matrebellen ležala biela obálka. Odosielateľkou bola švédska televízia SVT. Alah bol tentoraz na jej strane.

Table of Contents

Start