Lars Vasa Johansson

DEN STORAVERKLIGHETSFLYKTEN

Copyright © Lars Johansson 2016 by Agreement with Grand Agency, Sweden and Andrew Nurnberg ssociates International limited

Translation © 2016 by Anna Chelemendiková

Jacket design © 2016 by Marek Novák

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-5174-8

Starčekovia a starenky pri stole čakali na kráľovnú lesa, ktorá sa mala vyjadriť k najnovším neblahým chýrom.

Sme príliš slabí, premýšľala. Je nás príliš málo. Sme príliš starí. Chýba nám odvaha bláznov. Ak nie z našich vlastných chradnúcich radov, tak možno niekoho iného? V najhoršom prípade by sme azda dokázali obetovať niekoho zvonku?

Kráľovná lesa na natiahla cez stôl a zívla si. Hádam bude najlepšie sa na to vyspať? Doteraz to bola predsa len fáma. Vo vetre zaznelo jemné šepkanie:

Slzomil sa vrátil.

1

Je ťažké jesť zákusok z lístkového cesta plastovou lyžičkou. Dezertná vidlička sa na to hodí viac, pretože potrebujete niečo, čo je dostatočne pevné na to, aby to prerazilo tvrdú cukrovú glazúru s ríbezľovým želé na vrchnej vrstve cesta. V opačnom prípade si rozbijete celý zákusok. Na povrchu je tvrdý. Vnútri je mäkký, lebo jeho vnútro tvorí šľahačka a vanilkový krém, ktorý ľahko spľasne, ak ho trochu stlačíte. Je to vlastne celkom hlúpo vymyslený dezert.

Bolo už skoro jedenásť hodín dopoludnia. Zaparkoval som na odpočívadle niekde medzi Askersundom a Karlsborgom. Jazero Vättern sa ligotalo pod júnovým slnkom. Nastal čas môjho každoročného narodeninového rituálu. Vypol som mobil, aby som mal desať minút pokoj. Sadol som si na kapotu auta so zákuskom v rukách.

Presne o 10.59, pred 45 rokmi, som sa narodil v nemocnici Södersjukhuset v Štokholme. To, že sa čoraz hlbšie a hlbšie ponáram do stredného veku, v skutočnosti nebol dôvod na oslavu, ale bez ohľadu na to, kde som sa na svoje narodeniny práve nachádzal, vždy som sa pokúšal uchmatnúť si chvíľku pre seba a dať si zákusok alebo niečo podobné. Tento rok som však mal aj ďalšie výročie. Bol som profesionálnym kúzelníkom už dvadsaťpäť rokov a na to som bol naozaj hrdý. Rozhodne to stálo za oslavu.

Nebol som na odpočívadle sám. Rodina s deťmi prestierala na obed na doškriabanom drevenom stole. Tam, kde som sedel, sa, bohužiaľ, krížil zápach z ich vajíčkových chlebov a dvoch toitoiok kúsok od môjho auta. Okrem toho tam poletovali aj otravné muchy, no bolo to jediné vhodné miesto, ktoré som našiel, keď hodiny ukazovali presný čas môjho narodenia.

„Gratulujem, Anton. Dobrá práca. Naozaj super,“ zamrmlal som a ťukol som do zákuska.

Ten nebol v najlepšom stave po tom, čo strávil dopoludnie v rozhorúčenom aute. Kúpil som ho ráno v supermarkete niekde za Södertälje. Bol v akcii, lebo sa mu končila spotreba. Vzhľadom na to, že na môj narodeninový rituál som bol pozvaný len ja a moje myšlienky, bol som toho názoru, že netreba zbytočne zvyšovať náklady.

Plastová lyžička začala praskať ako suchý konár, keď som sa snažil preraziť hornú vrstvu zákuska. Schmatol som kôrku palcom a ukazovákom a pohrabal som sa v kréme pozdĺž jednej strany. Vŕtal som sa v zákusku, až kým sa nezlomil. Stačilo mi pár hltov. Napadlo mi, že som si namiesto toho mohol radšej kúpiť vrecúško sušienok.

Zatvoril som veko pokrčeného plastového obalu a hodil som zákusok do smetiaku za zapáchajúcimi toitoikami. Rodina s vajíčkovými chlebami sa usadila a zabrala celý drevený stôl. Obrúsky, termosky, alobalové a plastové misky, poháre a hrnčeky. Deti sa babrali s jedlom a smiali sa, rodičia sa pokúšali udržiavať poriadok, a pritom sa snažili dostať do seba nejaké jedlo. Otec bol v mojom veku. Chvíľu som ho skúmal a rozmýšľal som, či by mi závidel, keby vedel, že mám slobodné povolanie a pracujem v zábavnom priemysle, zatiaľ čo on je nútený plahočiť sa so svojou ženou a deťmi v letnej horúčave a plánovať každú minútu do najmenších detailov, aby nedošlo k chaosu.

Chystal som sa na vystúpenie v domove dôchodcov Ježko, kúsok od centra Karlsborgu. Potom ma očakávala hotelová izba s čerstvo ustlanou posteľou a arašidmi v minibare. A otca malých detí očakávalo len zmývanie vajec a kaviáru z lepkavých detských prstov, či chce, či nechce. Presne preto som mal rád ten pocit, že môžem každý rok na svoje narodeniny všetko vypnúť a byť desať minút len sám so sebou. Bola to výborná príležitosť, aby som si uvedomil, ako veľmi som privilegovaný. Sloboda. Len ja a cesta smerom k otvorenému horizontu.

Matka uvoľnila pestrú stužku na bielej škatuli a postavila na stôl smotanovú tortu. Deti jej pomohli zapáliť sviečky na torte a keď už horeli, zborovo zaspievali „živio“. Dvaja muži v strednom veku oslavovali narodeniny na rovnakom odpočívadle, bola to sakramentsky zvláštna náhoda. Deti spievali strašne zle, ale s obrovským nadšením. Zámer sa počíta, myslel si zjavne ich otec, pretože napriek ich falošnému spevu jeho tvár žiarila.

Keď sfúkol sviečky, dostal dlhý a vášnivý bozk od svojej manželky. Otočil som sa k nim chrbtom, pretože som nechcel stratiť svojich desať minút na súkromný rituál zízaním na šťastnú rodinu. Cestou späť k autu som znova zapol telefón. Žiadne zmeškané hovory ani e-maily od ľudí, ktorí by mi chceli pogratulovať. Mama a otec sa mi ozvali už ráno a okrem nich už pravdepodobne nebolo veľa ľudí, ktorí by vedeli, že mám narodeniny. Bolo to vlastne celkom pekné. Keď som bol malý, mal som pocit, že na moje narodeniny sa tak trochu zabúda, pretože sú tak blízko dňa letného slnovratu, ale už ma to netrápilo. Keď máte štyridsaťpäť, veru nie je veľmi čo oslavovať.

2

Ak mám dobrý rok, mám takmer sto vystúpení po celej krajine. Idem tam, kam ma vedie môj GPS, a niekedy ani neviem, v ktorom kraji vlastne som. Keď som sa snažil rozlišovať jedno malé mestečko od druhého, zameriaval som sa na zaujímavé a bizarné fakty, ktoré sa ich týkajú, dajme tomu, že Karlsborg sa preslávil svojimi malými predmetmi, napríklad najmenšou vtáčou klietkou v celej Škandinávii, najnižším kuchynským stolom vo Švédsku a jednými z najkratších menčestrákov na svete.

Domov dôchodcov Ježko sídli v hnedej päťposchodovej budove z osemdesiatych rokov neďaleko centra Karlsborgu. Za posledné dva roky som tu vystupoval trikrát.

Keď som vošiel do čerstvo vymaľovanej, no stále bezfarebnej a bezútešnej spoločenskej miestnosti, bolo tam asi dvadsať stoličiek a pár prázdnych miest pre invalidné vozíky. Zatiaľ bolo všetko v poriadku. Civel som na upratovača, ktorý vysával medzi stoličkami. Vysávač vydával otrasné zvuky. Položil som ťažkú čiernu skrinku s kovaním, v ktorej som mal svoje kúzelnícke potreby, na zem a nechápavo som sa obzeral po priestore, kde som mal vystupovať. Na dva pingpongové stoly pokryté rozrobenými skladačkami. Pracovníčka domova dôchodcov, ktorá mi ukázala, kam mám ísť, hoci som trafil aj sám, mi vysvetlila, že obyvatelia domova práve začali skladať skladačky a že by bolo dobré, keby pingpongové stoly zostali na mieste.

Nakoľko meriam stodeväťdesiat centimetrov, som zvyknutý pozerať sa na ľudí zvrchu. Táto situácia nebola výnimkou. Dievča z domova dôchodcov s vlasmi žiarivo červenej farby bolo takmer o dve hlavy nižšie ako ja. Najprv som pozrel na upratovača v snahe prinútiť ho vypnúť hučiaci vysávač. Išlo to ťažko, pretože bol ku mne obrátený chrbtom. Potom som sa zadíval na pracovníčku domova dôchodcov.

„Cestoval som autom tridsať míľ a za celý deň som zjedol len pár súst takmer pokazeného zákusku, takže prepáčte, ak sa zdám byť trochu podráždený. Ale kde mám podľa vás vystupovať?“

Ukázal som, možno trochu prehnane, oboma rukami, že nie je žiadne miesto ani pri stoličkách, kde mali sedieť diváci, ani pri pingpongovom stole, kde nedokončené skladačky boli zjavne dôležitejšie než to, aby som mal kde stáť. Červenovlasé dievča sa opýtalo, či by sme mohli umiestniť divákov do kruhu. Mohol by som stáť v strede a robiť svoju kúzelnícku šou tam? V tom hluku som ledva počul, čo hovorí. Gestikuloval som na upratovača, ktorý si ma konečne všimol.

„Môžete vypnúť ten vysávač? Pokúšam sa tu pracovať. Nechodím okolo vás s vysávačom, keď sa vy snažíte pracovať, je tak?“

Upratovač niečo zamrmlal, vypol vysávač a vyšuchtal sa zo spoločenskej miestnosti. Červenovlasé dievča zopakovalo svoju otázku, či by sme to mohli urobiť tak, že ja budem stáť uprostred a predvádzať svoju šou. Pokrčil som plecami. Už len z princípu som bol veľmi nespokojný s tým, že niekoľko nedokončených skladačiek bolo dôležitejších než moje vystúpenie, ale bol som kúzelník a nie nejaký televízny pajác s tanečníkmi, drahými rekvizitami a ilúziami, ktoré by si vyžadovali, aby diváci sedeli pod určitým uhlom.

„Iste, môžem stáť uprostred. Mali by sme zavolať niekoho, kto popresúva stoličky, aby ste potom mohli ísť skontrolovať, kde sú moje sendviče.“

„Ale ja už idem domov.“

„Na mieste, kde mám vystúpenie, by mali byť pre mňa nachystané sendviče alebo iné občerstvenie. To sa píše v zmluve. A ešte sa tam píše, že tam má byť priestor, kde môžem vystupovať. Pódium alebo kus podlahy bez pingpongového stola.“

„Sendviče sú v jedálni.“

„Dobre, tak to urobme takto. Ja presuniem stoličky a vy mi prinesiete pár sendvičov.“

„Ja idem domov. Sendviče máte v jedálni.“

Pokrútil som hlavou nad jej necitlivými robotickými odpoveďami.

„Počujte, tak to urobíme takto. Ja popresúvam stoličky a potom sa pôjdem pozrieť, či môžem dostať nejaký sendvič. Nemusíte nič robiť. Tak to bude skvelé, však?“

Môj ironický komentár preletel vysoko ponad hlavu červenovlásky. Spokojne prikývla, začala ťukať do mobilu a išla si svojou cestou.

Moje posledné vystúpenie pred letným slnovratom, ktorý zmenil môj život, prebehlo naozaj dobre. Po triku, kde som vykúzlil pohár šampanského z cylindra, som sa spýtal starkých v publiku, či nemajú chuť trochu si zaspievať. Normálne som to nemal vo zvyku, ale myslel som si, že by bolo vhodné zanôtiť si niektorú z obľúbených švédskych odrhovačiek, ktoré sa zvyknú spievať počas letného slnovratu. Tvárili sa nadšene a čakali, kedy začnem.

„Počujte, práve mi niečo napadlo. Ja mám vlastne dnes narodeniny. Neočakávam, že mi zaspievate, ale bolo by fajn začať s niečím, čo každý pozná. Čo poviete?“

Začal som spievať „živio“. Ostatní spievali falošne a neisto, aj keď som použil svoju plastovú kúzelnícku paličku na dirigovanie. Keď sme dospievali, nebol nikto natoľko iniciatívny, aby trikrát zakričal hurá, takže som to musel urobiť sám. Jeden pán na invalidnom vozíku dostal počas kričania hurá záchvat kašľu. Sípavý, kvákavý zvuk pokračoval až do konca vystúpenia. Bolo to celkom otravné.

Keď sa robí šou pre starších ľudí, kartové triky, pri ktorých si divák má zapamätať kartu, sú riskantná voľba. Ľahko to začne byť trochu mätúce. Inak som predvádzal svoje nacvičené čísla, ktoré som opakoval snáď tisíckrát, už od puberty, bez ohľadu na publikum. Starí, mladí, triezvi alebo opití. Huslista môže hrať rovnaké klasické skladby po celý život bez toho, aby stagnoval, a rovnako som sa pozeral na svoje kúzelnícke čísla.

Výzvou pre mňa bolo, že sa vždy dalo niečo vylepšiť alebo vynechať, či už išlo o technickú alebo vizuálnu prezentáciu. Záviselo to aj od konkrétneho dňa. Niekedy mi išiel niektorý trik rýchlejšie, alebo pomalšie ako predošlý deň, rovnako ako pri hudobnej skladbe. Niektorí kúzelníci si hovoria iluzionisti a robia nákladné šou, kde majú čísla so svetlami a dymom, tanečníkmi, vtipnými dialógmi, „inteligentnými“ monológmi a ďalšími sračkami, za ktoré ľudia zjavne chcú platiť veľa peňazí. Hovoril som tomu televízna mágia a nebolo to nič pre mňa. Dobrý kúzelník nepotrebuje pohyblivé zrkadlové steny, hydraulické rampy v podlahe javiska ani šarmantnú asistentku, ktorá odpúta pozornosť divákov. Ak by som mal neobmedzený rozpočet, pravdepodobne by som urobil zopár trochu väčších a veľkolepejších čísel, no ja mám naozaj rád intímny kontakt s publikom, ktoré môže zblízka sledovať, čo robím.

◆

Po predstavení mi zavolal Pontus Bergström, ktorý mi zháňal zákazky. Jeho zoznam umelcov sa skladal zo stand-up komikov, spisovateľov, ktorí cestovali a prednášali, pár dídžejov, niekoľkých hviezd z reality šou, hypnotizéra a mňa.

„Servus, Anton. Mám dobrú a zlú správu. Ktorú chceš počuť ako prvú?“

Poprosil som ho, aby začal s tou dobrou.

„Cez víkend som vyhral súťaž v streľbe zo vzduchovky! Dostal som ako cenu desať balíčkov kávy a niekoľko krásnych kúskov hovädzej sviečkovice.“

Ani som nevedel, že Pontus sa venuje streľbe. Ale pogratuloval som mu a vypýtal som si tú zlú správu.

„Skövde a Vänersborg ťa zrušili.“

„Čože?“ bolo jediné, čo som zo seba dokázal dostať po chvíli prekvapeného ticha.

„Bohužiaľ, je to tak. Basmati mala akurát okno a na firemnom večierku vo Vänersborgu chceli radšej ju. Nákupné centrum v Skövde plánuje robiť nejakú žúrku s basketbalistkami, takže na teba už zjavne neostal čas.“

„Ale máme predsa zmluvy? Môžu to vari len tak zmeniť?“

Mal som tohto roku menej vystúpení, ale zatiaľ nikto žiadne nezrušil. Až doteraz.

„Ja viem, máš trochu suchoty, ale musím byť flexibilný a nemôžem predávať ľuďom niečo, čo nechcú. Basmati je kočka, mieša koktaily a poznajú ju z telky. Na firemné oslavy to zaberá, a toto je firma, ktorá sa venuje maľovaniu, takže to pre nich bude asi naozaj dobrá zábava. Ty by si sa tam vlastne ani nehodil.“

Niekoľkokrát som si hlasno povzdychol, aby som ukázal svoju nevôľu.

„Takže pred oslavou letného slnovratu už nič nemám?

V takom prípade môžem pokojne ísť domov.“

V duchu som si vynadal za to, že som sa už ubytoval v hoteli v Karlsborgu. Mal som v pláne trochu si oddýchnuť, možno pozrieť nejaký film, poriadne sa vyspať a ďalší deň ísť do Skövde.

„Ešte som nedostal harmonogram na júl. Ako to vyzerá?“ Pontus otáľal s odpoveďou.

„Budem úprimný, je toho trochu pomenej. Netýka sa to však len teba, väčšina ľudí to teraz má ťažšie. Vlastne len Kicki Hjortovej sa skutočne darí.“

Zaťal som zuby. Kicki Hjortová bola šesťdesiatpäťročná žena, ktorá sa kedysi takmer utopila a mala zážitok blízkej smrti, počas ktorého videla anjelov. Napísala o tom knihu, ktorej sa predalo niekoľko stotisíc výtlačkov a odvtedy chodila po rôznych združeniach a firmách a rozprávala o svojej skúsenosti. Publikum si zrejme myslelo, že je to veľmi duchovné a inšpirujúce, čo bolo pre mňa úplne nepochopiteľné. Kúzelník klame svoje publikum. Publikum chce byť klamané. Diváci vedeli, že moje kúzla sú „len akože“. Nikto si nemyslel, že hracia karta neviditeľne preletela odo mňa z javiska (alebo z pingpongového stola) cez univerzum do vrecka saka niekoho v publiku. Ale keď akási babka chodila kade-tade a bľabotala čosi o anjeloch, zjavne si nikto neuvedomoval, že ona klame rovnako ako ja.

„Mimochodom, nie sú Sebastian a Charlotta práve tam niekde neďaleko?“

Pokrčil som plecami, aj keď ma nemohol vidieť.

„Nemám potuchy, nesledujem, čo robia po celý čas,“ odpovedal som a uvedomil som si, ako urazene znie môj hlas.

„Myslím, že včera alebo predvčerom robili nejakú veľkú letnú šou v Aréne Sparbanken v Lidköpingu. Vypredané, okolo osemtisíc ľudí. Také veľké prachy vedia prilákať! Fantastické.“

„Dnes mám narodeniny,“ povedal som, aby som čo najrýchlejšie zmenil tému rozhovoru.

„Naozaj? Gratulujem.“

„Ďakujem. Kedy má narodeniny Kicki Hjortová?“

„Neviem to takto z hlavy, ale môžem sa pozrieť do kalendára.“

„Takže máš jej narodeniny v kalendári, ale moje nemáš?“

Pokúsil sa to zahovoriť. Zmenil som teda tému a ukončil som rozhovor opätovným blahoželaním Pontusovi k víťazstvu v súťaži v streľbe zo vzduchovky. Bol rád a zrejme nezachytil môj mrzutý tón. Nechcelo sa mi vysvetľovať mu, že keď niekomu povie, že má dobrú a zlú správu, obe by sa mali týkať osoby, s ktorou hovorí. Lekár by napríklad nemal hovoriť svojmu pacientovi, že dobrá správa je, že lekár zdedil päťdesiat miliónov po svojej babičke, a zlá správa je, že pacient má nevyliečiteľnú rakovinu.

3

Nepodarilo sa mi odubytovať v hoteli, pretože moja izba už bola niekoľko hodín „používaná“. Síce som si len položil tašku na posteľ, ale nepodarilo sa mi to vyargumentovať proti prísnym hotelovým pravidlám, ktoré nefandili zákazníkom. Osprchoval som sa, zišiel do baru a dal som si pivo. Bolo to veľmi obyčajný hotelový bar, v ktorom sedeli obchodní cestujúci a miestni štamgasti. Nejaká žena si sadla vedľa mňa k barovému pultu. Vyzerala, že je asi v mojom veku. Bola pekne oblečená a upravená. Typická obchodná cestujúca. Možno mala pár kíl navyše ako dôsledok zlej stravy počas služobiek, ale bola profesionálne atraktívna spôsobom, ktorý zrejme funguje dobre, ak predávate tovar v odvetví, kde dominujú muži. Pozdravili sme sa kývnutím hlavou. Objednala si niečo na pitie. Pustila sa so mnou do zdvorilostného rozhovoru o počasí (bolo teplo a slnečno).

Ak by to bol jej príbeh, mohla by ma opísať ako vyššieho muža s priemernou, štíhlou postavou, v dobre padnúcom čiernom obleku a starostlivo vyleštených topánkach, s modrými očami a krátkymi špinavo blond vlasmi. Vzhľad bez akýchkoľvek zvláštnych poznávacích znamení. Ani pekný, ani škaredý. Normálny, hraničiaci s nezaujímavým a neškodným, ktorý by mohol byť aj dobrý, aj zlý, v závislosti od toho, čo chcete dosiahnuť zdvorilostným rozhovorom o počasí s mužom v hotelovom bare. Nemal som nič proti nezáväznému rozhovoru s ňou a nechal som ju rozprávať o tom, ako predáva športové oblečenie, že ešte stále nezistila, čo znamenajú všetky tie blikajúce svetlá v jej novom služobnom aute a že v tomto bare robia vynikajúci klubový sendvič, ak by som mal hlad. Môj druhý krígeľ bol poloprázdny a bol som si istý, že si dám aj tretie pivo, keď sa spýtala, aké som znamenie zverokruhu. Pokrčil som plecami v snahe poukázať na svoj nezáujem, ale podarilo sa jej vypáčiť zo mňa, že som rak. Našťastie túto tému rýchlo opustila a spýtala sa namiesto toho, kde pracujem. Keď ženy zistili, že som profesionálny kúzelník, zvykli reagovať niekoľkými spôsobmi. Niekedy boli zvedavé a chceli vidieť nejaký trik a potom často naliehali, aby som im prezradil, ako som to urobil. No kúzelník svoje triky nikdy neprezrádza. Je to nepísané pravidlo, ktoré všetci dodržiavajú. Tie, ktoré neboli zvedavé, mali tendenciu reagovať mierne podozrievavo, rovnako ako väčšina dospelých reaguje, keď niekto povie, že pracuje ako klaun. Niekedy sa dokonca pýtali, či sa tým naozaj dá uživiť. V tomto prípade si žena v bare myslela, že je to vzrušujúce a cítil som, že ma požiada, aby som predviedol nejaké kúzlo. Ale ona sa vybrala inou cestou.

„Videli ste ten pár, ktorý má kúzelnícku šou v telke? Myslím, že sa volajú Sebastian a Charlotta. Sú nenormálni. Videli ste ich gala vystúpenie pre Zelených minulý víkend, keď vošla do tigrej klietky, ktorú spustili dole až k publiku a každý si myslel, že tam príde tiger, ale potom z nej strhli plachtu a v klietke sedelo malé mačiatko s náramkom akejsi dievčiny z publika okolo krku? Sú tak nenormálne dobrí, ako to len robia!“

V tejto situácii by som mohol skúsiť zabodovať, keby som jej povedal, že som kedysi poznal týchto ľudí. Mohol som jej prezradiť, že keď bol Sebastian mladý, mal takú trému, že ho preháňalo pred každým predstavením, alebo že ilúzia s tigrou klietkou sa dá kúpiť od jednej firmy z Las Vegas a nevyžaduje si talent ani šikovnosť. Stačí len draho zaplatiť, postupovať podľa pokynov a kúzlo mnohokrát opakovať. Ale nedokázal som počúvať samého seba, ako rozprávam o Sebastianovi a Charlotte, zatiaľ čo môj vlastný týždeň letného slnovratu bol zrušený.

Tretie pivo sa nekonalo.

Premárnil som večer v hotelovej izbe tým, že som sa snažil pripojiť svoj starý notebook na internet. O jedenástej som bol dole na recepcii. Nazrel som do baru. Tá žena tam stále bola. Sedela pri stole s dobre oblečeným mužom a jedla klubový sendvič. Smiali sa a rozprávali a výrazne pritom gestikulovali. Možno sa bavili o horoskopoch alebo iných nezaujímavých veciach.

Naklonil som sa ponad pult v márnej snahe nadviazať očný kontakt s mladou recepčnou, ktorá bola hlboko ponorená do knihy Kicki Hjortovej o zážitku blízkej smrti a anjeloch.

„Prepáčte, že ruším,“ povedal som a zamával som rukou, akoby sme boli desať metrov od seba. „V minibare sú len nasucho pražené arašidy. Nemôžem ich jesť.“

Nakoniec zdvihla hlavu a pozrela sa na mňa.

„Je to ako jesť zaprášené arašidy. Kašlem z nich. Chcem obyčajné arašidy.“

„Máme len také arašidy, aké máme,“ povedala a vrátila sa k čítaniu bestselleru.

„Nebudem platiť za predražené arašidy, z ktorých mám záchvaty kašľa. Nechcem tu ani len nocovať, ale už bolo príliš neskoro sa odubytovať. Preto navrhujem, aby ste prejavili aspoň trochu dobrej vôle a zohnali mi klasické arašidy.“

„To, čo je k dispozícii v minibare, je všetko, čo máme.“

„Áno, to ste už povedali, ale myslíte si, že je správne, aby som ja ako zákazník jedol arašidy, z ktorých kašlem?“

„Nemusíte ich jesť, ak sa vám nepáčia.“

Hodil som na barový pult prázdne, pokrčené malé vrecúško od arašidov.

„Na samotných arašidoch nie je nič zlé, prekáža mi to praženie a prach. Už z názvu je predsa jasné, že sú suché. Keď sa počas ich jedenia nadýchnem, rozkašlem sa. Nemienim za to platiť.“

„Dobre, preplatíme vám ich, hoci ste zjedli celé vrecúško. Aj keď vám nechutili.“

Vôbec sa mi nepáčil jej tón. Bolo načase poriadne si dupnúť. Ukázal som prstom na vstupné dvere, odkiaľ bolo vidieť supermarket 7-Eleven na druhej strane cesty.

„Teraz vám ukážem, aké ľahké je byť trochu ochotný a orientovaný na zákazníka. Mám v úmysle ísť si kúpiť veľké vrecúško klasických arašidov. Zaberie mi to maximálne päť minút. Popremýšľajte o tom neskôr, keď stratíte zákazníka, ktorý tu už nikdy nebude chcieť nocovať. Päť minút mohlo trvať, aby ste ma uspokojili, ale vy ste si zvolili inú cestu.“

„Je mi ľúto, že ste nespokojní, ale nemôžem len tak opustiť svoje miesto a ísť preč.“

„Nemôžete, alebo nechcete?“ odpovedal som a uprene som sa na ňu zadíval, skôr ako som vykročil smerom ku vchodu.

„Ak teda idete na nákup, mohli by ste mi, prosím, kúpiť žuvačky? Bez cukru, najlepšie mätové alebo arktickú sviežosť,“ zavolala na mňa, keď už som bol vonku na ulici.

Dlhovlasý mladík vykukol z kancelárie za recepciou.

Zakýval mi.

„Idete do 7-Eleven? Kúpite mi jedny červené marlborky?“

4

Bola už skoro jedna hodina v noci a ja som nemohol spať. Vyliezol som z postele a efektívne som si pobalil veci. Rozhodol som sa odubytovať a ísť domov. Netušil som, samozrejme, že toto rozhodnutie povedie k sérii čudných a prelomových udalostí. Vedel som len toľko, že radšej pôjdem domov, než by som mal ležať v posteli a hniť v hotelovej izbe.

Tri až štyri hodiny jazdy autom uprostred letnej noci. Mal by som byť doma v Sundbybergu, pár kilometrov severne od Štokholmu, ešte dosť skoro pred raňajkami. Doma, v svetlom a pomerne nedávno zrekonštruovanom podnájme, kde som sa cítil celkom dobre, až na to, že výhľad z balkóna bol na Sundbyberg.

Pred niekoľkými mesiacmi zomrela nedoslýchavá stará pani v byte vedľa mňa. Samozrejme, bolo to smutné pre ňu, ale príjemné pre mňa, nakoľko som už nemusel cez stenu počúvať, ako si hlasno púšťa v telke náučné programy o prírode. Krátko po tom, čo moja suseda zomrela, niekto v dome začal šíriť fámy o tom, že v jej byte straší. Ľudia chodili na obhliadky bytu, ale keď počuli, že tu straší duch sluchovo postihnutej babičky, už nemali záujem o prenájom.

Už je to veľa rokov, čo sme si mysleli, že Zem je plochá, a potom sa stalo toto, v modernej dobe, v Sundbybergu. Ľudia odmietali trojizbový byt, dobrý nájom, zmluvu z prvej ruky, pretože niekto šíril báchorky o duchoch. Bolo mi takmer ľúto všetkých tých poverčivých idiotov, ktorí sa zriekli bytu, hoci bolo vlastne fajn, že nebudem mať nového suseda. Pre mňa za mňa mohol byt ostať prázdny dlho.

Než som sa pred letným slnovratom vybral na turné, pred domom stálo sťahovacie auto a ja som sa zľakol, že sa tam niekto chystá presťahovať. Nie som ten typ suseda, ktorý podozrievavo špehuje ostatných nájomníkov. V tomto prípade sa ma to však týkalo, a preto som chvíľu stál s uchom pri stene, aby som zistil, či je niekto na druhej strane. Úplné ticho. Pobudol som chvíľu na schodisku, aby som videl, či sťahováci prídu s nábytkom na moje poschodie. Ani tam sa nič nedialo. Pre mňa za mňa môže tento byt ostať prázdny hoci aj navždy.

◆

Keď som opúšťal Karlsborg, v nočnom vzduchu viselo dusno a predzvesť búrky. Smeroval som na sever pozdĺž jazera Vättern k hranici medzi Västergötlandom a Närke. Nadával som si, že som si zabudol od hotelového personálu vypýtať peniaze za žuvačky a cigarety. Strávil som niekoľko kilometrov monotónnej nočnej jazdy formulovaním rozhnevaného e-mailu vedeniu hotelového reťazca. O zlých službách, nesprávnom type arašidov a ich politike nepriateľskej voči zákazníkovi, pokiaľ ide o odubytovanie. Z môjho vnútorného formulovania ma vytrhlo, keď som v tme pred sebou na ceste uvidel blikajúce svetlá a výstražné trojuholníky. Dymiaci asfaltovací stroj, obklopený cestármi, stál krížom cez uzavretú cestu. Vypol som autorádio, ktoré na pozadí hralo uspávajúcu hudbu, zabrzdil som a vypol som motor. Zarastený muž v oranžovej kombinéze s reflexnými pruhmi sa pristavil zboku pri mojom aute. Otvoril som okno.

„Je to tu uzavreté,“ povedal dosť nahlas a ukázal rukou na úzku odbočku. „Pokračujte tu po ľavej strane a potom vpravo smerom na Olshammar pred Tivedenom, tak sa dostanete na správny smer.“

Mal v ústach cigaretu a ja som demonštratívne odvial rukou dym, ktorý mi vchádzal do auta.

„Vľavo a potom vpravo smerom na Olshammar pred Tivedenom, rozumiete?“

Nepáčil sa mi cestárov rozkazovačný tón.

„Ďakujem, mám tu mapu, pre prípad, že by som nevedel rozoznať ľavú a pravú stranu,“ zamrmlal som a ukázal na svoj mobil, umiestnený v stojane na palubnej doske.

Zatvoril som okno a vyštartoval som doľava. Zapol som diaľkové svetlá, keď som si uvedomil, že idem po hrboľatej ceste, lemovanej hustým, tmavým borovicovým lesom. Po desiatich minútach jazdy sa objavila ceduľa s nápisom:

NÁRODNÝ PARK TIVEDEN

Jediná cesta viedla dopredu, takže som pokračoval ďalej. Ale nemal som náhodou minúť nejakú ceduľu ešte pred Tivedenom? Niečo na O, zdalo sa mi. Nepočúval som až tak dobre fajčiaceho cestára, pretože sa so mnou bavil, ako keby som bol idiot, ktorý nevie pochopiť jednoduché pokyny. Krajina sa otvorila v podobe zahmleného poľa naľavo od cesty. Ťukal som prstami do mobilu a snažil som sa zväčšiť mapu.

V tom okamihu som si na ceste pred sebou, v žiare diaľkových svetiel všimol veľkú červenú vec.

A v tom okamihu som sa zrazil s chesterfieldskou pohovkou.

Table of Contents

Start

1

2

3

4