Doctor Who: Royal Blood

Doctor Who is a BBC Wales production.

Executive producers: Steven Moffat and Brian Minchin

BBC, DOCTOR WHO and TARDIS (word marks, logos and devices) are trademarks of the British Broadcast Corportion and are used under licence.

Copyright © Una McCormack, 2015

Translation © Tomáš Oakland, 2016

Cover design: Lee Binding © Woodlands Books Ltd, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-062-7

ISBN mobi 978-80-7565-063-4

.

Matthewovi a Verity

Kapitola

1

VARUZ JE ZTRACEN. Dokonce i jeho jméno už zmizelo. Mapy jsou překresleny, knihy spáleny nebo uzamčeny v zapomenutých knihovnách; dětem jsou předávány jiné příběhy v jiných jazycích. Možná že vysoko v horách ještě přežívá starý pastýř, který si pro sebe nesrozumitelně mumlá o časech minulých a společnost mu dělají jen ovce a mlčenlivé horské vrcholky.

Když jsem byl jen sám se svou ženou, mluvili jsme samozřejmě starou řečí. Vyprávěli jsme si staré příběhy, zpívali staré písně a čerpali z nich jakousi útěchu. Když přijdete o domov, který milujete, vážíte si i těch nejmenších zlomků, které vám zbyly a které jsou pro vás cennější než veškeré bohatství světa. Oplakávali jsme svou ztrátu a vzpomínali na minulost, ale během všech těch dlouhých let spolu jsme ani jednou nezvažovali návrat. A proč taky? Zpočátku bychom si tím proti sobě poštvali Konrádovy muže a později, když už po dlouhých letech ztratily tyto staré nesváry svůj význam, nám bylo jasné, že země, kterou jsme tak milovali, je nadobro pryč. Těšilo nás vědomí, že nebýt našeho odchodu, nikdy bychom nesměli být svoji. Čas vše mění; všechna láska jednou končí – ať tak, či onak. A zůstává jen vzpomínka.

I jméno mám teď jiné. Pro ženu, která mi pere a uklízí, jsem starý muž, jehož je třeba obskakovat a kárat. Pro děti, které se za mnou stavují každý druhý den, jsem Děda, kterého je třeba si dobírat a objímat a po kterém se žádají dobroty. A pro lidi, kteří si chodí vyslechnout mé rady – pro ztracené a opuštěné lidi, pro muže, který nedokáže najít lásku, pro ženu, která nedokáže najít spočinutí – jsem Otec, svatý muž, mudrc, člověk míru. Má žena mě milovala, ale to už je teď pryč. A kdysi dávno jsem se jmenoval Bernhardt – lord Bernhardt z Varuzu, země mezi horami a mořem. Ztracené země. Země, která už není…

Kdysi snili o slávě. Kdysi snili o tom, že budou jejich jména zvěčněna v písních a příbězích, že se objeví na výsluní a že ani oni, ani jejich úsilí nebudou nikdy zapomenuty…

Už jsou na cestě dlouhý čas. Původně jeli na koních, nyní létají mezi hvězdami. Minula je už celá věčnost a nyní již cestují tak dlouho, že zapomněli svá jména i svůj původ. Za ta léta přijali nová jména i původ, a pak znovu a zas, a pak zapomněli, znovu a zas… A teď již jsou příliš staří, než aby se zabývali jmény a původem. Už jsou příliš staří, než aby je zajímala sláva. Vše, na čem záleží, je cesta, ať už vede kamkoli. Protože i to už zapomněli. Zbývá jim pouze hon, nikdy nekončící hon…

„ZASE JSI NÁS ZTRATIL?“ otázala se Clara a nahlédla do úzkého hlubokého údolí. Nutno přiznat, že na jasně zelenou trávu s drobnými horskými květy byl dechberoucí pohled. Tak trochu à la Heidi z hor. Ale nebylo to ono kvazistředověké město, které jí Doktor slíbil. Vůbec to nebylo město.

„Ztratil?“ Opáčil Doktor a zamával svým sonickým šroubovákem. „To víš, že jsem nás neztratil. Ztracenost je stav mysli. Ztracenost je pouze postoj k okolnostem –“

„Takže jsi nás ztratil.“

„Možná maličko.“

„Ale stačí jen změnit postoj.“

„Tím můžeme začít,“ prohlásil Doktor zamyšleně.

Clara se ušklíbla. „Támhle je pěšina,“ řekla. „Vypadá, hm, blátivě. Ale určitě to je pěšina. Proč k ní nezměníme postoj?“

Doktor pokrčil rameny. „Hlavně, aby vedla dolů.“

A skutečně vedla dolů – a to dost strmě. Dvojice však přistoupila k výzvě s rozvahou, a hlavně, jak se ujistila Clara, se správným postojem. Když nakonec dorazili na trochu rovnější terén, začalo už zapadat slunce.

„Hele, co by se stalo,“ zeptala se Clara, poněvadž ji ta otázka trápila už od chvíle, kdy přistáli, „kdyby se TARDIS skutálela dolů?“ Přistáli totiž ve velmi strmém svahu. Sotva se mohli dostat ven. „Rozbila by se?“

„Jestli by se rozbila?“ řekl Doktor a prudce se zarazil. „TARDIS je vysoce sofistikovaný stroj. V podstatě živý tvor. Myslíš, že by se nechala jen tak shodit z kopce?“

Clara natáhla ruku, aby Doktora zachytila. „Buďme upřímní: myslím, že tomu můžeme klidně říkat hora,“ opáčila Clara. „A existuje jistá síla jménem gravitace.“

„Moc by se nepotloukla,“ odpověděl Doktor a zapřel se o ni oběma nohama, aby neupadl. „To se ještě nikdy nepřihodilo.“

„No dobrá,“ oddechla si Clara. „Tak to je povzbudivé. Další otázka – a ani nevíš, jak moc toužím tuhle otázku položit už od chvíle, co jsem začala učit a dostala na starost celodenní výlety – už tam budem?“

„Pomalu jo.“

„Pomalu. Beru tě za slovo. Takhle, ne že bych si neužívala všechno to ticho a vůbec – tak to není – ticho už není, co bejvalo, že? Pořád někde hraje hudba, nebo se s tebou někdo snaží mluvit, nebo někde hučí prastarý a špatně zaparkovaný stroj času. Takže ticho je fajn. Ale už jsem se ho pomalu přejedla. Pomalu.“

Doktor se pousmál a pochodoval dál. Clara ho následovala. Pěšina se vinula po úbočí a v jednu chvíli je vyvedla na opačnou stranu. Naráz se Clara zarazila a zalapala po dechu.

U nohou jim leželo město – malé, ale velkolepé – s robustními čtvercovými stavbami ze žlutého kamene. Městem protékala řeka a přes ni – Clara je rychle spočítala – sedm železných mostů. V dáli se rozpínalo moře, za nímž právě zacházelo slunce jako rozžhavená ohnivá koule, odráželo se od hladiny moře i řeky a rozpalovalo všechny domy ve městě.

„Ty brďo,“ hlesla Clara.

„Přesně tak,“ přitakal Doktor.

Chvíli tam jen mlčky stáli a sledovali, jak padá tma. Slunce klouzalo po nebi rychleji, než by jeden čekal, dokud nezmizelo celé za obzorem. Pak se však ke Clařině údivu město opět rozzářilo: budovy začaly vyzařovat jasné žluté paprsky – řetězce světla lemující řeku.

„Počkat, počkat,“ řekla Clara. „To je přece elektrické světlo! Doktore, já myslela, žes nás vzal na nějaké starosvětské místo. Co tady dělá elektřina?“

„A proč ne?“ zeptal se Doktor. „Dějiny jsou ošemetné.“

Chvíli obdivovali malebné panorama města, dokud na polovinu rázem nepadla tma, jako by na ni někdo hodil z nebe peřinu. „Co to bylo?“ vydechla Clara. „Výpadek proudu?“

„Může být,“ opáčil Doktor. Clara si všimla, že už stačil z kapsy vytáhnout sonický šroubovák.

Přimhouřila oči. „Ven s tím. Co se tu děje, Doktore?“

„Co se děje?“

„Nevěřím, že bys kdy někde přistál jen tak náhodou.“

Ublíženě se na ni podíval. „Ale no tak, Claro, to přece není tak úplně pravda.“

„Že ne?“

„Připouštím, že TARDIS umí vyhledávat oblasti, které zažívají… jak bych to řekl? Malé místní obtíže.“

„A to ty zbožňuješ, co, Doktore?“

Nevesele se na ni ušklíbl. „No, přece se nehodí je jen tak ignorovat.“

„Nehodí?“ zopakovala Clara a dala se do smíchu. Vyrazili dál směrem do údolí. „Odkdy tě zajímá, co se hodí a nehodí? Ale to je fuk, to mě zas tak nezajímá. Jak to že tam mají jen elektrické světlo a nic pořádnýho?“

„Pořádnýho?“ ušklíbl se opovržlivě Doktor. „Myslíš tím auta, co?“

„Nejen,“ opáčila Clara, ačkoliv si právě říkala, jak ráda by si zavolala taxíka a nechala se odvézt až do města. Začínala jí být zima.

„Ale jo, myslíš auta,“ trval si na svém Doktor. „A digitální hodinky.“

„No, auta sice jo,“ řekla Clara, „ale digitální hodinky tak úplně ne.“

Doktor se ale už rozjel a nebylo cesty zpět. „Některé civilizace, Claro,“ začal káravě, „chápou, že technologie nemusí sloužit okázalé spotřebě. Některé civilizace chápou, že technologie tu je z jednoho prostého důvodu, a sice učinit nám život snadnějším. Technologie by měla sloužit, ne si nás podmaňovat. Technologii člověk nepotřebuje. Není to něco, za čím by se měl člověk honit.“

„Já ti můžu odpřisáhnout,“ skočila mu do toho Clara, „že jsem se nikdy, ani jedinkrát v životě, nehonila za digitálními hodinkami. Možná jednou dvakrát za autobusem –“

„Některé civilizace – a nikoho tím neosočuji – se stávají závislými na nejnovějších udělátkách, na nejnovějších aplikacích. Jiné však mají trochu více rozumu. Jejich technologie je tímto způsobem neovládá. Tvoří,“ uzavřel to, „jen co potřebují.“

„Fakt?“ Řekla Clara a pohlédla na město, jehož tmavá čtvrť stále zůstávala neosvětlená. „Vsadím krk na to, že něco chtějí. Něco, za čím by se honili, kdyby měli tu možnost.“

V NEDOZÍRNÝCH, PUSTÝCH a prázdných koutech vesmíru existuje mnoho míst, kde se může člověk ukrýt, a spousta míst, kam lze schovat předměty velké touhy. Vzdálenost a čas skryje vše – vzdálenost, čas a trochu mazanosti. Některé věci už zůstanou ztraceny navždy, dokud i vzpomínka na ně nevymizí.

Vesmír je však i neklidný, plný tvrdošíjných a zvídavých lidí. A někteří z nich si dávají za cíl objevit to, co je ztraceno. Poutník na palubě této lodi byl přesně takovým člověkem. Byl to sběratel – objevitel ztracených věcí. Nebyl to zlatokop – ba ne, toto oslovení neměl rád; říkal, že ho bohatství nezajímá, že ho prý zajímá vědění. Nejvíce ho znepokojovala myšlenka, že by mohlo existovat něco, co nedokáže spatřit, pocítit a poučit se z toho. Jednal z těch nejlepších pohnutek, anebo přinejmenším nikomu neubližoval – často se ničeho lepšího ani nedočkáme.

Tento poutník-sběratel cestoval už dlouhou dobu a navštívil celou řadu rozličných světů a národů. Ačkoli to nebylo přímo ohniskem jeho zájmu, nezbývalo mu než se naučit navazovat kontakt s místními, aniž by tím způsobil poplach. Když ho jeho cesta dovedla do nového světa, nevrhal se do něj po hlavě. Dával si čas na pořádný výzkum. Samozřejmě se ujistil, zda je tu vzduch vhodný k dýchání a voda vhodná k pití (a zda jsou tady tyto dvě věci vůbec k nalezení). Poohlédnul se po známkách života. Poohlédnul se po známkách inteligentních forem života. Zkontroloval, zda se jejich inteligence nezvrhla v útočnost. A především se pokusil zjistit, čeho jsou schopni: co vyrábějí, co stavějí, co tvoří. Poohlédnul se po jejich komunikačních technologiích. Byli-li dostatečně vyvinutí, udělal si čas na sledování jejich zpráv, jejich sportu a volnočasových aktivit. Občas nahlédl do jejich soukromé komunikace. (A někdy se při tom musel červenat.)

V tuto chvíli už ho tento svět zaujal. Existují tu sice formy dorozumívání, jsou však vzácné, nepočetné a velmi nepravidelné. Že by civilizace na pokraji technologického rozvoje? Zaměří se tedy na detaily a nalezne v éteru známky pradávných zpráv – a změní názor. Je to svět, který býval kdysi rušnější, nyní však utichl. To mu práci trochu zkomplikovalo, neboť nyní musí objevit jiný způsob, jak se poučit o jeho obyvatelích. Zdroje má však dobré a sám je oddaným badatelem. Je na stopě něčeho výjimečného, něčeho pozoruhodného, a tak pracuje vytrvale, dokud nenajde cíl své touhy.

A jakmile se spokojí s tím, že provedl vše, co mohl, zamíří se svou malou lodí neslyšně z oběžné dráhy a dosedne na svět, který je mu sice neznámý, ale který my již dobře známe. Poutník sledoval svou stopu, odvodil cíl své cesty a ocitl se v zemi mezi horami a mořem…

KDYŽ CLARA S DOKTOREM dorazili do města, byla sice už úplná tma, ale silnici vedoucí k branám lemovaly ozdobné, krásně kované lampy, jejichž světlo sotva stačilo na osvícení cesty před nimi. Každá třetí nebo čtvrtá však nefungovala, a když se Clara přiblížila, všimla si, že se kov z kandelábrů odlupuje. Při bližším pohledu zjistila, že se dokonce i městské hradby rozpadají. Brána zela dokořán a nikdo ji nestrážil, vstoupili tedy na velký, dlážděný dvůr plný měšťanů. Někteří se zarazili, aby si nové příchozí prohlédli.

„Copak se městské brány na noc normálně nezavírají?“ zeptala se Clara.

„Jen, když se očekává útok,“ řekl Doktor. „Copak působíme jako nepřátelé?“

„No, jako něco působit musíme,“ opáčila Clara, když se po nich začalo ohlížet víc a víc lidí, začali šťouchat jeden do druhého, špitat si a posílat zprávu dál. „Třeba si myslí, že jsme přišli šlohnout královský šperky nebo něco.“

„Mám pocit, že královské šperky už dávno prodali,“ prohodil Doktor a začal přejíždět prsty po starých cihlách ve zdi.

Pokračovali přes nádvoří a mezitím se za nimi nakupil menší dav klevetících lidí. Před nimi vedla do kopce úzká ulička.

„Tudy?“ zeptala se Clara.

„Proč ne?“ řekl Doktor a vyrazil kupředu. Moc daleko se ale nedostali, protože jim celou uličku zastoupila skupina šesti vojáků v elegantních, i když křiklavých uniformách. Vyrazila směrem k nim.

„No,“ prohodil Doktor, „zpráva o našem příchodu se teda rozkřikla dost rychle. A co z toho plyne, Claro?“

„Že elektrické osvětlení zřejmě nebude jediný udělátko, co používají?“

„Přesně tak. A z toho důvodu –,“ Doktor se obrátil čelem k vojákům a usmál se, „ – pojďme zjistit, co jsme zase provedli za šlamastyku.“

Vedoucí skupiny předstoupil. Byl to mladík ve velkolepé uniformě posázené mosaznými knoflíky a další výbavou – příliš pohodlné to být nemohlo. „Jménem Nejušlechtilejšího Aureliána, vévody z Varuzu, vás vítám v našem městě.“

„Přivítání,“ hlesla Clara. „To je dobrá zpráva, ne? Doktore, není to dobrá zpráva?“

„Přinejmenším příjemná změna,“ odpověděl Doktor opatrně. Přistoupil blíž k mladíkovi a poklepal na jeden z jeho měděných knoflíků. „Co to dělá?“

„Myslím, že to nic nedělá, Doktore,“ vstoupila do toho Clara. „Myslím, že to je ozdoba.“

„Ozdoba?“ Prohlásil Doktor a začal si knoflík zblízka prohlížet. „Proč? Na co?“ Zatahal za knoflík a ten, díkybohu, zůstal na svém místě. Kdyby byla Clara na důstojníkově místě, asi by jí už došla trpělivost, ale mladý muž Doktora sledoval pozorným, téměř naléhavým pohledem. Celkem na Claru zapůsobil.

„Navzdory všemu,“ vydechl mladík tichým hlasem, „mohla by toto být ta změna, na kterou jsme čekali? Přišla snad chvíle, kdy se vítr obrací?“

Dál však už nepověděl nic. Další ze stráží, postarší šedovlasý muž s méně ozdobenou uniformou, vykročil vpřed. „A že už bylo na čase, viďte, můj pane? Jeho ctihodnost už naše hosty očekává.“

Mladík se zarazil, jako by byl přistižen při nějaké netaktnosti. „Přece jsme se nijak nezdrželi –“

„Víte, že váš strýc nesnese čekání.“

Mladík zrudl. Otočil se na podpatku a přikázal zbytku své družiny, aby ho následovala. Starší muž se pousmál, pokynul Doktorovi s Clarou a zaujal pozici za nimi.

„Páni,“ podotkla Clara polohlasem. „Ten ví, jak ztratit šéfovu náklonost…“

Pokračovali dál do města, obklopeni vysokými hranatými domy. Přerušovaná zář pouličního osvětlení příliš nepomáhala. Třikrát překročili černou, téměř nehybnou řeku a po nějakých patnácti minutách chůze dorazili k robustnímu paláci. Hradby tu byly vysoké a pevné, a celý palác tak působil jako dobře střežená citadela, ačkoli vysoká klenutá okna a zlatomodré mozaiky nad velkými vstupními vraty prozrazovaly, že okázalost je tu přinejmenším stejně důležitá jako obrana – anebo spíš kdysi bývala. Nyní však bylo kamenné zdivo oťukané a opotřebované, jako ostatně v celém městě, a mozaiky už téměř celé vybledly.

Velké zámecké dveře strážili čtyři muži v těžké zbroji. Mladý důstojník k nim přistoupil a vtom si Clara něco uvědomila. „Doktore,“ špitla ostře, „copak tys tu někdy byl a zapomněl se mi o tom zmínit?“

„Cože?“ ohradil se Doktor, který si právě pohrával s nějakým malým přístrojem. Zarazil se, věc schoval a odpověděl: „Nevím o tom. Proč?“

Clara pokývala hlavou směrem k mladíkovi, který teď tiše promlouval se zámeckými strážemi. „Přišlo mi, že tě možná poznal.“

Doktor pokrčil rameny. „Třeba se tady příště stavím.“

Clara si povzdechla. „A to znamená co?“

„Je to zcela prosté –“

„To je v pohodě. Fakt. Chápu.“ Pokývala směrem ke strážím. „Hele, mají meče. To teda není žádná špičková technologie.“

„Podívej se pořádně, Claro,“ řekl Doktor tiše.

Clara se na ně zaměřila ještě jednou. „Dívám se pořádně. Dlouhé úzké klacky, pravděpodobně na jednom konci špičaté, to ale nevidím, když jsou schovaný v těch přebalech.“

„Ty přebaly jsou ve skutečnosti pochvy.“

„Hm… myslím, že budu radši říkat přebal. Je to takové útulnější. Co mi ale uniká?“

„Řekl bych, že dost,“ řekl Doktor s úsměvem. „Ale ohledně těch mečů? No, zaprvé nejsou z kovu.“

„Ne?“ Zahleděla se na ně ještě soustředěněji. Dlouhé, úzké, špičaté…

„Ne,“ odpověděl Doktor. „Řekl bych, že jsou to spíš lasery.“

„Fakt? Jako světelný meče?“ To na Claru udělalo dojem. „To by mohlo být docela terno.“

„Za předpokladu, že jsi to ty, kdo ho drží. Nebudeme je nijak pokoušet, domluveno?“

„Ty seš tu šéf.“

Mladý muž právě domluvil se strážci a pokynul návštěvníkům, ať ho následují. Vydali se směrem k palácovým vratům, stráže zůstaly pozadu, a když je Doktor s Clarou míjeli, uctivě zasalutovaly.

„Seš si stoprocentně jistý, žes tu už někdy nebyl?“ zeptala se nevěřícně Clara.

„Jsem!“

„Jen, že ti tu prokazují nějak nepatřičně moc úcty…“ Clara se rozesmála. „No jo, tak to vlastně asi dokazuje, žes tu ještě nebyl.“

I uvnitř působil palác stejným dojmem zašlé slávy – velká klenutá okna byla popraskaná a naštíplá, většina dlaždic, které pokrývaly podlahu, byla polámaná, a zlato zapracované do stěn už buď téměř vybledlo, nebo zmizelo docela. Přistoupili k dalším střeženým dveřím a mladý rytíř vykročil napřed, aby si opět promluvil se strážemi. Starší důstojník ho následoval, což mladíka zjevně podráždilo.

„Zdá se mi to,“ začala Clara, „nebo je tu všechno na spadnutí?“

Mladík se zničehonic rozlítil a udeřil dlaní do zdi.

„To bych radši nedělala,“ prohodila Clara zamyšleně. Starší důstojník odstoupil a Clara sledovala, jak se mladý muž opět uklidňuje.

„Šéf nevypadá šťastně,“ podotkla Clara, když důstojník přišel až k nim.

Voják se pousmál. „Mladý pán? Ále, lord Michail není nikdy šťastný.“

„Asi se mu nelíbí, jak mu pořád dýcháte za krk.“

„Claro,“ řekl Doktor káravě, „to si nechme pro sebe.“ Otočil se na důstojníka. „Předpokládám, že nás vedete k vévodovi?“

„Kam jinam? Očekává vás. Už nějakou dobu.“

Mladík se mezitím stačil vzpamatovat – dokonce nyní působil až příliš upjatě – a odvedl je dveřmi do sálu.

„Očekává nás už nějakou dobu?“ řekla Clara a zamračila se. „Doktore, seš si docela jistý, že je to tu pro tebe všechno nové a ty pro ně taky?“

Doktor se zatvářil nejistě. „Aspoň myslím… nacestoval jsem toho už dost.“

Clara si povzdechla. „Vsadím své digitální hodinky na to, že se do hodiny ocitneme v žaláři.“

Jakmile prošli do sálu, ozvalo se zvučné: „Velvyslanec a jeho služebná!“

„Velvyslanec?“ zopakovala Clara. „Tak to mě podrž!“

To už se ale Doktor smál, až se za břicho popadal. „Služebná?“

Celé měsíce dokáží žít v tichosti a zabývat se jen tím, co je nutné pro jejich přežití. Pro jejich hledání, hledání… něčeho, na co už téměř zapomněli. Téměř už zapomněli, co hledají. A zapomněli proč. Existuje jen jedno jediné slovo…

A pak se přístroje náhle probudí k životu. Světla zazáří. Rozezní se poplach. Signál! Vodítko! Stopa! Malá šance, že tady v místě, které zatím nikdy nenavštívili, naleznou nějaké odpovědi. Že zde naleznou cíl svého putování…

Vesmír je nesmírný a skrývá mnohá tajemství. Mohli by hledat klidně celou věčnost – a také že budou. Dnes však dorazili do tohoto světa a mají tu jasný cíl. Dorazili do země mezi horami a mořem…

MNOHOKRÁT MĚ ZA TA LÉTA napadlo sepsat, co se v oněch ztracených dnech odehrálo. Zprvu bych si netroufl – kdyby na to někdo přišel, prozradil bych nás tím. Později jsem však pokaždé narazil na stejnou potíž: kdo by něco takového chtěl číst? Koho by mohlo zajímat čtení o zániku ztraceného a zapomenutého světa psané jazykem, kterým už nikdo nehovoří?

Jsem stár. Není tu již nikdo, s kým bych mohl mluvit a kdo by mi rozuměl. Konrád je už dávno mrtvý a mladý pán je pryč. Jsem poslední z posledních, ledaže by si na nás ti prazvláštní cestovatelé, kteří tudy kdysi prošli, ještě vzpomínali. Když však na ně pomyslím, když nad nimi zauvažuji, zdá se mi, že je halila jakási úmyslná zapomnětlivost, jako by chtěli popřít svou minulost a dbát pouze na současnost… Vzpomínají si? Ne, nejsem si jist, že si vzpomínají. Nejsem si jist, že si nás vůbec vybavují, a pokud ano, jsme pouze jednou částí sledu dobrodružství a pomíjivých událostí, které splývají jako vlnky na řece. Zdá se, že jen já zůstávám neměnným, a i mé vzpomínky už začínají blednout. Dny míjejí a já cítím, jak mě opouští síly. A zjišťuji, že musím zapsat vše, co se odehrálo – pro sebe samotného, abych mohl opustit tento svět s vědomím, že mě přežije záznam těchto dní. Možná ho jednoho dne někdo objeví. Možná je taje neznámého písma zaujmou a pustí se do luštění. Možná je můj příběh osloví. Možná, že po tu krátkou chvíli, po kterou mi budou věnovat pozornost, Varuz opět ožije – tak jako kdysi, nebo tak, jak kdysi žít mohl. Tak, jak jej stvořila má paměť.

To mě utěšuje. A proto sepíšu vše, co se odehrálo během oněch posledních dní, které následovaly po příchodu svatého muže do Varuzu…

Table of Contents

Kapitola 1