Moonlight over Paris

Vydáno ve spolupráci s William Morrow, imprint HarperCollins Publishers. Všechna práva vyhrazena.

Copyright © Jennifer Robson, 2016

Translation © Naďa Funioková, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-058-0

ISBN mobi 978-80-7565-059-7

Mé redaktorce Amandě Bergeronové a literární agentce Kevan Lyonové. Jsem vám oběma nesmírně zavázaná a považuji za velké štěstí, že vás můžu počítat mezi své přátele.

ČÁST PRVNÍ

Nejlepší způsob, jak uskutečnit své sny, je probudit se.

PAUL VALÉRY

Prolog

Belgravia, Londýn

Prosinec 1923

Helena někde slyšela nebo možná četla, že v okamžiku smrti lidé necítí žádnou bolest. Veškeré pozemské strasti, zahalené v jemném obláčku dokonalého klidu, na konci jednoduše odplynou v zapomnění.

Byl to pochopitelně nesmysl, protože ona se svíjela v agónii. Bolest jí svírala hrdlo i uši, tak prudká a sžíravá, že dokázala usnout, jen když ji nacpali prášky, a i pak ji pronásledovala jedna noční můra za druhou. Bolelo ji úplně všechno, od kůže na hlavě až po nehty na chodidlech. I přes tuto velice citelnou připomínku, že je stále mezi živými, věděla, jaká je pravda – umírá.

Slyšela, jak to doktor ani ne před půlhodinou sám řekl. Sdělil jejím rodičům, že už není naděje, a ona slyšela matku plakat. Tehdy najednou zatoužila, aby skutečně žila, dokud měla tu možnost. Bylo tolik věcí, které by ráda udělala, a už k tomu nikdy nedostane příležitost, teď už ne. Ne, když si lékař byl tak jistý a její rodiče tolik zdrcení.

Usnula. Probudila se teprve, když den pohasínal a přecházel do noci. Její pokoj byl docela prázdný až na jakousi ženu, naprosto cizí, která podřimovala v koutě. Asi sestra, pomyslela si.

Už jí nebylo takové horko a bolest v hrdle cítila o něco méně pronikavěji. Bylo by hezké napít se trochu vody, ale kdyby zavolala, sestra by jí určitě znovu vytřela hrdlo tou hořkou substancí. Nějaká sloučenina stříbra. Mělo by to chladit, protože stříbro vyvolávalo v její mysli představu měsíčních nocí a alpských jezer, ale namísto toho to hrozně pálilo a nutilo ji to k dávení.

A tak tam dál bez hnutí ležela, zatímco zvolna plynuly vábivé hodiny před úsvitem. Po chvíli ji napadlo, že i doktoři se občas mýlí. Umírající, k údivu svých blízkých, občas vstávali ze svého smrtelného lože, a existovala šance – i když, připusťme, mizivě malá – aby i ona patřila mezi hrstku těch šťastných. Vždycky se těšila dobrému zdraví, nikdy netrpěla náchylností k chorobám a sotva před pár lety se v rekordním čase vzpamatovala ze španělské chřipky. Třeba nakonec opravdu přežije.

A co jestli ano? Co bude dál? To má dalších dvacet let poslušně ťapat v matčině stínu a celou dobu vědět, co si lidé šeptají, když si zakrývají ústa dlaní?

Odvržená v hodině dvanácté, a to jen proto, aby si mohl vzít – guvernantku! Je to pro ni taková tragédie! A její nebozí rodiče – ta hanba, ta hanba…

Pět let byla zasnoubená s mužem, který si sotva uvědomoval její existenci. Jednal s ní, jako by byla v jeho životě něčím nadbytečným, a když pak zasnoubení zrušili, skoro všichni, které v Londýně znala, ji vymazali ze svého života. Rozhodli se uvěřit, že vina leží na její straně. Nikdo kromě jejích rodičů a sester se jí nezastal.

Přestala dostávat pozvánky, už za ní nechodily návštěvy a dveře se jí zavíraly před nosem. Lord Cumberland byl válečný hrdina s hrudí ověšenou medailemi za odvahu a ona ho, jak se všeobecně soudilo, bezcitně zavrhla. Co záleželo na tom, že ho zásnubního slibu zbavila teprve poté, co ji o to sám požádal. Poté, co přiznal, že ji nikdy nemiloval, a s jejich sňatkem souhlasil jenom na nátlak své rodiny.

Když se ohlédla nazpátek, připadalo jí téměř neskutečné, jak se pokorně stáhla a dovolila lidem, aby s ní jednali tak hanebně. Proč se nebránila s větší vervou? Proč jednoduše neodjela do ciziny? Teď jí to připadalo naprosto samozřejmé, ale tehdy ji to nenapadlo ani jednou.

Nevyšší čas, aby toto všechno už nechala jednou provždy za sebou. Odejde někam… Nebyla si jistá kam, ale bude to někam jinam, na nějaké nové místo, kde se nebude nikdo zabývat jejími zklamáními a nezdary. A bude moci… Vlastně si ještě nebyla jistá, co bude dělat. Zatím ještě ne.

Jednou věcí si ale jistá byla. Pokud přežije, začne skutečně žít.

1. kapitola

Belgravia, Londýn

Březen 1924

Helena poklepala ukazováčkem na kelímek s růží a vetřela si flíček barvy pod lícní kost na jedné tváři a pak na druhé, přesně jak jí to poradila sestra Amalia. Měla začít slabounkou vrstvičkou růže a potom postupně přidávat. Docela stejně, jako když malovala, jen s tím rozdílem, že tentokrát poprvé nanášela pigment na vlastní obličej.

Odtáhla se od zrcadla na toaletním stolku a kritickým okem prozkoumala svůj odraz. Růž trochu pomohla potlačit sinalost pleti, ovšem s vyhublým obličejem a temnými kruhy, které se jí rýsovaly kolem očí, se nedalo dělat nic. Nejhorší ze všeho byly její vlasy, které jí na lékařův příkaz ostříhali, když horečka odmítala ustoupit. Ani po čtyřech měsících jí pořádně nedorostly a teprve teď se jí začaly vlnit kolem uší a šíje. Bylo docela příjemné osvobodit se od starostí s jejich úpravou, přinejmenším dokud nedorostou, ale docela by se obešla bez těch soucitných povzdechů a špatně skrývaného zvědavého okukování. Na druhou stranu si dnes mnoho žen nechávalo ostříhat vlasy na mikádo; tohle byla prostě jen radikálnější verze.

Nebylo by ale dobré připomínat rodičům příliš důrazně její nemoc, proto si kolem hlavy omotala dlouhý šál, který zavázala v týle na uzel a volný konec nechala splývat po zádech. Výsledný efekt byl dost bohémský, ale současně půvabný a zářivá modř vzorovaného hedvábí, dárku od tety Agnes, jí pomohla rozjasnit oči.

Dopis od Agnes dorazil před měsícem a přistál jí v klíně jako rachejtle.

51. quai de Bourbon

Paříž, Francie

12. února 1924

Má nejdražší Heleno,

slova nedokážou vyjádřit radost, kterou jsem pocítila, když jsem obdržela tvé psaní z minulého úterý. Vlastní rukou mi píšeš, že ses vzpamatovala ze své choroby a jsi už téměř zdravá! Tvůj příběh je tak děsivě dojemný – už jsem si ho pročetla tucetkrát a pokaždé mi přitom vhrknou slzy do očí.

Musím tě pochválit za pevné odhodlání zásadním způsobem změnit svůj život. Těch posledních pět let bylo pro tebe velice těžkých a tys nesla své hoře obdivuhodně. Je to asi už hodně dávno, kdy jsi naposledy myslela na svou vlastní budoucnost, a domnívám se, že jakýkoli krok, který tě dostane pryč z Londýna, ti jedině prospěje.

Mám dva návrhy a doufám, že je uvážíš. Za prvé, učinilo by mi velikou radost, kdybys přijela za mnou do Francie a zůstala tu u mne. Ve svém dopise píšeš, že si přeješ ŽÍT – moc se mi líbilo, jak jsi použila ta velká písmena – a které místo je pro něco takového vhodnější než Francie?

Za druhé – a ráda bych zdůraznila, že je to návrh, ne podmínka – pokud se ke mně nastěhuješ, nejlepší by bylo, kdyby sis našla nějaké zaměstnání, kterým bys vyplnila své dny tady. Žiji poklidně a bojím se, že by ti má společnost brzy začala připadat nudná. Pokud ale budeš mít něco, čím se zabavíš, budeš pak daleko šťastnější. Vzhledem k tvému zájmu o výtvarné umění a nepopiratelnému talentu v této oblasti bys možná měla zapřemýšlet nad tím, že bys strávila rok studiem na některé pařížské soukromé akademii. Proto jsem ti přibalila brožury tří takových škol a vroucně doufám, že uvážíš, zda by ses na některou z nich nechtěla od podzimu přihlásit.

Koncem tohoto týdne odjíždím do Antibes – napiš mi tam, ať už se rozhodneš jakkoli.

Se srdečným přáním všeho dobrého

teta A

Helena poskládala dopis, odložila ho a ještě naposledy se podívala do zrcadla. Přišel čas.

Rodiče ji u oběda nečekali; kdyby se o tom zmínila ráno, když se na ni matka přišla podívat, donutila by Helenu, aby se podrobila prohlídce doktora Bankse. Toho už Helena přímo nesnášela. Potom by ji dolů ze schodů doprovodily přinejmenším dvě služebné. Pokud má vůbec realizovat svůj plán, musí nejdřív mamá a papá předvést, že je v dostatečné kondici, aby se znovu zapojila do běžného života. Prvním krokem bude, že se sama oblékne a sejde ze schodů, aniž by jí někdo podal pomocnou ruku.

Bylo to teprve potřetí nebo počtvrté od chvíle, kdy horečka opadla a ona se začala zotavovat, co se odvážila ven z pokoje. Navzdory odhodlání ji samotnou poněkud děsilo, kolik schodů bude muset zdolat, aby se dostala do jídelny o poschodí níž. Už to však dokázala předtím, a zvládne to znovu. Pěkně jeden krůček a pak další – a najednou už kráčela chodbou a usmívala se na komorníka Farrowa, kterému bylo na omdlení, když si uvědomil, že jde docela sama.

„Nebojte se,“ šeptala, zatímco jí otevíral dveře do jídelny. „Pokud budou hubovat, řeknu jim, že jste mi pomáhal.“

Rozlehlá jídelna byla prázdná až na trojici velikých stříbrných epergne, které trůnily na masivním rozkládacím stole uprostřed. Rodiče dali přednost posezení u malého stolu před francouzským oknem s výhledem na zahradu. Helena si odkašlala, aby je upozornila na svou přítomnost, protože si je nepřála vylekat. V duchu se připravila na to, až potěšený výraz jejich tváří zažene znepokojení.

„Heleno, drahoušku, jak to, že neležíš v posteli? Když jsem tě viděla dneska ráno…“

„Říkala jsem vám, že se cítím docela dobře, mamá. Teď už je mi přímo skvěle. Můžu s vámi poobědvat?“

„Ovšem, no jistě,“ souhlasil okamžitě otec. „Posaď se na moje místo,“ vyzval ji a hned se i s židlí odsunul od stolu. Helena ho zarazila dotykem ruky na rameni.

„To není třeba, papá, podívejte, už je tady Jamieson s další židlí a Farrow nese všechno ostatní.“

Během okamžiku seděla na přinesené židli, pod nohama nahřátou cihlu, na klíně vlněnou pokrývku a kolem ramen šál. Rodiče byli naprosto hluší k jejímu přesvědčování, že jí není ani trochu zima. Vlastně jí bylo až moc teplo, a přestože bylo božské cítit ve tváři slunce, začala si přát, aby jí proplouvající obláček umožnil trochu oddechu.

„Máš dost pohodlí? Nemám zazvonit pro kapku bujónu? A potom flameri?“

„Ach, bože, ne! Dám si to samé co vy. Doktor Banks přece říkal, že se můžu vrátit k normální stravě.“

„Vím, že to říkal, ale musíš být opatrná,“ protestovala matka. „Jakákoli náhlá změna…“

„Dost pochybuji, že by mi pár soust pstruha a řeřichy mohlo ublížit.“

„Nech to děvče v klidu najíst, Louiso. Už byla v tomhle domě zavřená až moc dlouho,“ prohlásil rezolutně otec. „Je nejvyšší čas, aby se vrátila do světa živých.“

Jedli mlčky, v přátelském tichu, a Helena za chvilinku spořádala všechno, co měla na talíři. Odkašlala si a čekala, dokud si nebyla jistá, že má plnou pozornost svých rodičů.

„Musím vám něco říct. Vám oběma.“

Matka odložila vidličku a nůž, v obličeji najednou celá bledá, a složila ruce v klíně. „Copak se děje, drahoušku?“

„Přemýšlela jsem, co budu dál dělat. Cítím se čím dál tím lépe, víte, a ráda bych vyrazila někam do tepla, třeba…“

„Skvostný nápad,“ prohlásil otec. „Vždycky jsem si v tuhle roční dobu potrpěl na Biarritz.“

„Ano, tam je nádherně, ale rozhodla jsem se odjet na Côte d’Azur. Chtěla bych tam… no, ráda bych bydlela u tety Agnes.“

„Aha. Agnes…“

„Je to vaše sestra, papá, a má mě moc ráda. A počasí na jihu Francie mi udělá dobře.“

„Ovšemže ano,“ souhlasila matka, „a jistě víš, jak moc mám Agnes ráda. Jenže ona vede… tedy, poněkud nekonvenční život. Raději bys měla bydlet u někoho serióznějšího. Co třeba u Maudie Anstruther-MacPhailové? Letos tráví zimu v Nice.“

„Tuhle paní sotva znám a tety Agnes by se příšerně dotklo, kdyby to zjistila.“

„Jsi ještě tak hrozně křehká. Vzpomeň si na varování doktora Bankse – jakékoli náhlé rozčílení nebo rozrušení…“

„Jsem žena, ne chomáč cukrové vaty, a jsem dokonale schopná se rozumně rozhodovat. Vy víte že ano. A kdyby se teta Agnes pustila do nějakého dobrodružství, jednoduše zůstanu doma. Má spoustu služebnictva. Nezůstala bych tam odkázaná sama na sebe.“

„A slibuješ, že budeš celou dobu dávat dobrý pozor na své zdraví?“

„Ano, mamá.“

„Johne? Co si o tom myslíš ty?“

„Agnes je ze správného těsta. Vždycky byla. S tím jejím manželem to byla samozřejmě ostuda, ale ona už se z toho dostala. Je zkrátka taková.“

„Léto na sluníčku ti nejspíš prospěje,“ přemítala matka.

„Ano. Tedy, věc se má tak… Zůstanu tam o něco déle. Vlastně na rok.“

„Na rok? Proč tak hrozně dlouho?“

„Přihlásila jsem se na výtvarnou akademii a školní rok běží od září do dubna.“

Stůl se ponořil do ticha, studeného a paralyzujícího jako listopadový déšť.

Matka se z toho šoku vzpamatovala jako první. „Výtvarná škola? Tak tohle si tedy rozmysli.Všude samý cizinec, a to umění, co je v dnešní době v módě…“

„Degenerované a zkažené,“ dokončil otec. „Nedává žádný smysl. Proč se vůbec obtěžovat s malováním, když to nic nepřipomíná? Jestliže si zaplatím portrét své ženy, chci, aby vypadal jako moje žena. Ne jako mišmaš divných tvarů. Má snad někdo hlavu jako krabice, ptám se tě? Nikdo!“

„Kubismus je jenom jeden z mnoha směrů, a ta škola, kterou mám na mysli, je daleko tradičnější,“ přesvědčovala je Helena a v duchu zkřížila prsty pro štěstí. „Maître Czerny se nezajímá o to, co je zrovna v módě. Soustředí se na techniku.“

Matka nakrčila nos. „‚Šé-chní‘? Co je tohle za jméno?“

„Myslím, že původně české. On je ale Francouz. A byl by ochotný mě vzít…“

„Cože? Ty si snad s tím člověkem dopisuješ?“

„Jenom ohledně jeho školy, mamá.“

„A co ostatní studenti? Taky cizinci?“

„Já nevím. Nejspíš půjde většinou o Francouze. Možná tam budou i nějací Američané.“

„Dobrotivá nebesa,“ vzdychla matka a začala si škubat za krajkovou manžetu, což nikdy nevěstilo nic dobrého. „Já vážně nevím, jestli ti něco takového můžeme schválit.“

Přišel čas postavit se na zadní. „Mamá, je mi dvacet osm a mám vlastní peníze. Chovám k vám oběma nejvyšší úctu, ale nesmíte zapomínat, že mám ze zákona právo odejít a dělat si, co se mi zachce.“

„Ale, Heleno, miláčku…“

Srdce se jí rozbušilo, protože se takovýmhle způsobem rodičům ještě nikdy nevzepřela, a dokonce i teď se proti tomu bouřila celá její přirozenost. Musí si ale stát za svým. Potřebovala odejít, než se její odhodlání rozplyne.

„Pokud mě teď omluvíte, je asi načase, abych se vrátila do svého pokoje. Jestli si se mnou budete chtít o mých plánech promluvit, mileráda vám vyhovím.“

Helena se vrátila do pokoje. Vzala skicář a tužky a rozhlédla se po něčem, co by mohla nakreslit. Uvelebila se na sedátku u okna a začala skicovat střízlíky, kteří přilétali každé odpoledne a trůnili na parapetu. Byla to roztomilá malá stvoření, natolik krotká, že jí usedala na natažené prsty, a veselá navzdory blížícímu se dešti. Koneckonců bylo jaro; přežili zimu a zřejmě věděli, že už je čeká jen modravá obloha. Kéž by si i ona mohla být stejně jistá!

Neměla žádné vzdělání, které by stálo za řeč, nebyla krásná, duchaplná ani elegantní. Něco v ní ale ožilo pokaždé, když vzala do ruky tužku nebo štětec. Byla si jistá, že má v sobě umělecké vlohy, a také byla rozhodnutá dodržet slib, který si dala loňského prosince, v těch bezútěšných, osamělých hodinách, kdy se smrt přikradla tak blízko. Věděla, že jí rodiče bránit nebudou, ale všechno by bylo snazší a příjemnější, kdyby ji v jejím rozhodnutí podporovali.

Chtěla si jenom na chviličku zdřímnout, ale když se probudila, slunce už se schovávalo za zahradní zídku a vedle ní seděla matka. Její chladná ruka ji hladila po čele.

„Byla to chyba, že jsi usnula tady,“ zlobila se lady Halifaxová. „Mohla ses nachladit.“

Helena přešla přes pokoj a posadila se do jednoho z křesel, přitažených blízko ke krbu. „Nic mi není. Nejsem ani trochu nachlazená.“

Její matka se usadila na krajíčku druhého křesla, kostice korzetu jí přitom trochu zavrzaly a poněkud mdle se na Helenu usmála. „Papá a já jsme si popovídali. Vždycky jsi byla velice hodná dívka a my ti skutečně důvěřujeme. I když máme jisté výhrady ohledně té, ehm, té akademie, kterou hodláš navštěvovat, rozhodli jsme se, že tvé rozhodnutí odjet na rok do Francie podpoříme.“

„Děkuji vám, mamá. Opravdu si toho nesmírně cením.“

„Určitě si myslíš, že si dělám zbytečné starosti, ale já si zkrátka nedokážu pomoct. Vím, jak moc jsi trpěla, jak ohavně se k tobě lidé chovali po rozchodu s lordem Cumberlandem. Vím, jak jsi byla osamělá…“

„Vždycky jsem měla vás a své sestřičky, mamá. Nebylo to až tak zlé.“

„Bylo. A je to tak nespravedlivé! Jen se podívej na lorda Cumberlanda. Ten si je celou tu dobu šťastně ženatý, má děti a o něm nikdo neřekne ani slovo!“

„To už je minulost, mamá. Nesmíte se tím dál trápit.“

„Copak to jde? Je ti skoro třicet! Zanedlouho už bude na děti moc pozdě, a který slušný muž si tě potom vezme? Prosím, buď rozumná!“

„Vždycky jsem byla rozumná, a proto nemám nejmenší zájem o sňatek s člověkem, kterému jsem lhostejná. Můžu mluvit o štěstí, že jsem unikla takovému osudu s Edwardem.“

Matka vytáhla z rukávu kapesníček a jemně ho přitiskla k očím. „Jak můžeš mluvit o štěstí, když ti zničil život? Kdybys jen věděla, jak mě to tíží! Co kdyby se něco stalo otci? Dobře víš, že na tvého bratra se nemůžeme spolehnout, protože ta jeho ničemná manželka by nečekala ani pět minut, než by nás všechny vyhnala z domu! Ani mě moc netrápí, co by se stalo se mnou, ale ty, miláčku – co by bylo s tebou?“

Helena vzala matku za ruce a stiskla je konejšivě ve svých dlaních: „Poslouchejte mě, mamá: i kdyby došlo na nejhorší a Davidova protivná žena by nás vyhodila z domu, prostě bychom vzaly mé dědictví po babičce, koupily si malý domek a tam spolu docela příjemně žily. To se ale nestane ani náhodou, protože papá je zdravý jako řípa a nejspíš mu to tak vydrží ještě spoustu let.“ Usmívala se na matku a snažila se ji silou vůle přesvědčit, aby jejím slovům uvěřila. Matka po chvíli slabě kývla.

„Odjedu na rok do Francie k tetě A. Pokusím se stát opravdovou malířkou, a až ten rok skončí, teprve si vážně promyslím, co mám dál dělat. Nejdřív ale potřebuju ten rok, ano?“

„Souhlasím,“ ustoupila matka. Hlas se jí třásl, i když si rychle osušila oči. „A teď, drahoušku, buď ke mně upřímná. Je ti opravdu tak dobře, aby ses vydala na cestu?“

„Ještě ne úplně,“ odpověděla Helena po pravdě. „Možná tak za čtrnáct dní.“

„Tak dobrá. Uvidíme, jak ti bude koncem příštího týdne, ano? Pokud ti bude dobře, řeknu tatínkově sekretářce, aby ti zařídila jízdenku do Paříže.“

„Teta Agnes už je ale ve svém domě v Antibes. Nebylo by lepší, kdybych jela Modrým vlakem z Calais?“

„To zní rozumně. Mám ti poslat večeři sem do pokoje?“

„Ano, prosím.“

„Zítra si spolu vyrazíme na pěknou vycházku. A musíme se ti poohlédnout po nějakých hezkých věcech k moři.“

„Děkuji, mamá. Děkuji vám za všechno.“

Jakmile se za matkou zavřely dveře, vyskočila Helena z křesla a začala pobíhat sem a tam. Dlouhými skoky tančila po celém pokoji, i když z toho sotva popadala dech a podlamovaly se jí nohy. Dokázala to!

Dostane svůj rok ve Francii! Celý rok bude daleko od toho špitání, upřených pohledů a zlomyslných, polohlasem pronášených drbů, které ji poskvrňovaly skoro každý okamžik za těch uplynulých pět let. Bude moci… Hlava se jí točila z představy možností, které se před ní otevíraly. Bude jíst francouzské paštičky, pít víno, nosit krátké sukně a růž na tvářích a bude vysedávat na sluníčku – a spálí si nos a bude jí jedno, co si o ní kdo myslí!

A nejlepší ze všeho je, že bude chodit do školy a setká se s lidmi, kteří nevědí nic o její minulosti. Bude pro ně jednoduše Helena Parrová, malířka. Stejně jako oni.

Helena Parrová. Malířka. Pouhé pomyšlení na tato slova ji plnilo radostí a připomnělo jí to úkol, který nemohl počkat.

Vrátila se ke svému stolu, vytáhla list dopisního papíru a začala psát.

45. Wilton Crescent

Londýn, SW1

Anglie

16. března 1924

Drahý Maître Czerny,

s odvoláním na svůj předchozí dotaz bych si ráda zamluvila ve vaší škole místo do kurzu pro středně pokročilé studenty od září 1924. Bankovní směnku na požadovanou částku zašlu zvláštním dopisem.

Se srdečným pozdravem

Sl. Helena Parrová

Table of Contents

Část první

Prolog

1. kapitola

Část druhá

Část třetí

Dodatky