© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

© Format Factory s.r.o., 2016

© Oliver Burian – beletrizace, 2016

© Petr Kolečko – autor scénáře, 2015

Photos © 2015 Format Factory s.r.o.

ISBN epub 978-80-7565-060-3

ISBN mobi 978-80-7565-061-0

PODĚKOVÁNÍ AUTORA BELETRIZACE

Existují lidé, bez kterých by některé věci nevznikly.

Bez Oppieho atomová bomba, bez Edisona žárovka a bez Lopatěnka lopata.

Nebýt nadšení Martina Palána, Marcela Nekvindy a shovívavosti Petra Kolečka, nikdy bych nezažil radost při plození této knihy.

Kluci dík!

Velký dík patří Oldřišce Rychtaříkové za poradenství při úpravách textu.

Díky patří též Lauře Koubové, filmem nepolíbené, tudíž objektivní při hodnocení čtivosti finální verze.

Nakladatelství JOTA děkuje producentům společnosti Format Factory, zejména Danielu Strejcovi, za laskavé poskytnutí podkladů ke knize.

Tato kniha slouží k podpoře filmového díla

se stejným názvem.

kapitola 1

Ráno před startem padesátky je křišťálové, vybroušené jak diamant. Až trochu moc. Jako reklama na zájezd do Alp v katalogu cestovních kanceláří.

Ale koho by dnes zajímaly nezdolné štíty a ráje sjezdařů kdesi daleko?

Střed světa je tady, v té naší malé české prdeli. Tady budou kamarádi z hospody, sousedky, co jsme ojeli, a hlavně ty, které jsme zatím neojeli, a o ty jde nejvíc. Je tu takové malé sexuální mikroklima, co se nezajímá o okolní svět.

Sex je sice fajn, jenže když chceš být opravdový samec, potřebuješ něco víc. Ve velkém světě někoho slavného zabít nebo aspoň zbít a tady u nás v horách je jen jedno kritérium – doběhnout tu zasranou Tříkrálovou padesátku!

Takhle nějak uvažují starci z českých malohor. Mají to v genech. Jsou tvrdí až trochu drsní a jsou to chlapi, co čelí vánicím a mrazu, který přichází nejen z Kremlu, ale podle stavu okluzní fronty klidně z jihu nebo západu.

Srdnatě čelili bídě, co jim navál bolševik do domků rozesetých po malebných údolích, krčících se pod okolními horami. Krátce poté, co nastal ten krásný den, kdy bolševik padl rozdrcen tlakem síly tržního hospodářství, musí čelit hrozbě nové.

Rodící se kapitalismus přináší nejen radost ze svobody, ale i stinné stránky konzumní společnosti. Novozbohatlíci z měst skupují nemovitosti a zanáší do hor své městské zlozvyky. Mnozí z horalů podléhají a stávají se pravým opakem těch kdysi vyseklých chlapů s ošlehanými tvářemi a drsným humorem.

Jedním z těch, kteří jsou stále sami sebou, se svými jasně danými hodnotami, je Pavka Bulán, který si právě maže lyže a chystá se na start události roku.

Podle tváře vrásčitý hipík s dekou vlasů, jakou kdysi nosil Jágr, staženou strakatou čelenkou, vypadá, že je mu něco přes padesát, spíš k šedesátce. Bujarý vous à la Che Guevara jej též dělá poněkud starším, ale podle štíhlého těla a pohybů je vidět, že je v kondici a mentálně stále mladík. Vlastně by se dalo (po pár panácích) říct, že je kubánskému revolucionáři, nesmrtelnému sexuálnímu symbolu minulého století, dost podobný.

Na sobě má lesklou větrovku Adidas, co jednoznačně pamatuje bolševika, s norským erbem na hrudi a antisexy šponovky, přes které má frajersky natažené podkolenky se sněhovými vločkami.

Přestože je vymustrovaný jak do Vasova běhu, nebo možná právě proto, a je hodně retro, je to sympaťák od pohledu.

Moderátor s cigárem v jedné ruce a s mikrofonem v druhé žoviálně vítá účastníky padesáté čtvrté Tříkrálové padesátky a předstartovní tenze stoupá, když oznamuje:

„Tradiční závod v klasickém stylu odstartuje v 9:00. Už za 30 minut bude závodníkům umožněn přístup do startovního koridoru.“

V Pavkově tváři je vidět směs napětí, odhodlání, radosti z krásného dne a obavy, jestli mu to poběží. Taky nasrání při představě, že jeho syn Jura zase zklame a místo, aby dokázal, že je Bulán každým coulem a padesátku dá, vzdá ji jako předchozí roky. Při vzpomínce, jak ho loni vytočil, se mu tvář zachmuří.

Nervózně si cvakne z nepostradatelné ploché lahve obsahující to nejlepší, co kdy Morava dala světu, a oboří se na něj:

„Tenký vrstvy, kurva.“

„Dělám tenký,“ odsekne Jura.

„Jestli promažeš, tak mě fakt nasereš,“ vrčí stařešina a je znát, že to myslí smrtelně vážně.

„No jo,“ zamumlá syn v odpověď a svou blonďatou hlavu skloní ke skluznici, aby se pokusil splnit tátův rozkaz. Z výrazu jeho hezké tváře s neposednou patkou a z držení těla je zřejmé, jak je mu celá situace proti srsti. Že mu může být závod ukradený, stejně jako tátovy neustálé kecy. Tady v horách je kvůli něčemu úplně jinému a fotrovu posedlost běháním na lyžích nechápe. Děda byl velký běžkař, táta, kterého miluje, je taky běžkař, a tak, aby šel ve stopách svých předků, které by měl mít v genech, snaží se, co to jde. Vůbec ho to ale nebaví.

„Kluci, pojďte sem.“ Pavka obrací svůj zájem ke třem malým koledníkům, kteří přicházejí do místa startu závodu a prozpěvují koledu:

„My Tři králové jdeme k vám, štěstí, zdraví vinšuujem vám.

Štěstí, zdraví, dlouhá léta, my jsme k vám přišli zdaaleka.“

Jednomu z nich podá placatici se slovy:

„Hele, podrž mi to, mladej.“

Druhého zvedne nahoru k čelu stánku, který stojí vedle, a poručí mu:

„Napiš to tam!“

Klučík křídou namaluje známá písmena K+M+B.

Pavka jej odhazuje na překvapené kamarády a s ohněm v očích se obrací na syna. Imperativ proslovu zdůrazňuje bušením do jednotlivých písmen.

„Juro, na Tři krále platí jediný heslo. Kurva, Musíš, Běžet!“

Výraz v tváři mladého jako by vyjadřoval jiná známá písmena – V. S. O. P., zdobící lahve drahých koňaků. V tomto případě ale znamenají ‚Vyliž Si, Otče

Pavko.‘

V luxusním horském hotelu ve Špindlerově Mlýně lehce obtloustlý manažer telefonuje se svou asistentkou. Podle záměrně neoholené tváře lze odhadnout, že už čtyřicítka číhá za nejbližším z rohů, ale dle divného účesu je zřejmé, že stále touží vypadat mladě a atraktivně. Tomu odpovídá i oblečení. Světle modré džíny mu perfektně sedí a přes černou druhou kůži má oblečenou zelenobílou bundu s módními kapsičkami s vodotěsnými zipy. Vše je značkové, podle poslední módy, z čehož se dá usoudit, že si na sobě dává hodně záležet. Vypadá až tak trochu metrosexuálně. Jeho firma působí v módním průmyslu, tak není divu. Za necelý měsíc má představit novou kolekci a k některým modelům, co vytvořil tým, má vážné výhrady.

„… Ne, srnka na tom návrhu vypadá…, no prostě ten svetr vypadá teple…,“ zdůrazňuje do mobilu s naléhavostí v hlase. V ruce drží tablet s návrhy, co se mu vůbec nelíbí.

„Ale dyť to má bejt teplej svetr!“ ozve se z telefonu.

„Já myslel homosexuálně,“ vysvětluje s únavou v hlase. Mluví tiše a je znát, že se mu to slovo příčí.

Asistentka dál trvá na svém:

„Pane Hilský, ale srnky jsme si schválili. Podle analýz je to nejroztomilejší zimní zvíře.“

Z vedlejší místnosti přichází starší atraktivní žena, a aniž by věnovala pozornost tomu, že muž telefonuje, oslovuje jej a strká mu do ruky oblečení:

„Kamašky jsem ti vyprala i v aviváži, aby byly měkoučký,“ podotýká pyšně.

„Díky, mami,“ odvětí oslovený s nezájmem a dál se věnuje hovoru v mobilu. Jako by tušil, že to nebude jednoduché a bude to na dlouho, sedá si na postel a nervózně podupává nohou.

„To je sice možný, ale vy byste šla do chlapa, co má srnku na svetru?“ kroutí nevěřícně hlavou.

„No…,“ váhavě odpovídá asistentka.

Do místnosti znovu vbíhá ustaraná dáma s hřívou blonďatých vlasů, štíhlými boky v elegantních kalhotách, sexy kozačkách a volné bílé košili, která nedává tušit, jaké kvality ukrývá. Je ale zřejmé, že ať už halenka skrývá cokoliv, co je ovlivněné mateřstvím, věkem a zemskou přitažlivostí, v mládí to musela být pořádná kočka. Vlastně pořád ještě je. I když bývalou svěžest odnesl čas, ještě není žádná babička a má šmrnc i sex-appeal.

Jako by vůbec neregistrovala, že jí syn nevěnuje pozornost, zahlásí: „Přihláška.“ Načež zmizí ve vedlejší místnosti.

Honza je plně zaujat hovorem.

„Nešla, není vám patnáct…,“ dokončuje svoji úvahu, když asistentka stále váhá.

„No dobře, pane Hilský, já vám rozumím, ale já mám informace, že klient prostě na tý srnce trvá.“

„No to je možný, ale to je moje zimní kolekce a já tam prostě žádný srnky nechci,“ zdůrazňuje s naléhavostí v hlase.

„Žádný srnky, jo?“ snaží se asistentka plně pochopit, co slyší.

„Žádný srnky!“ zazní rezolutní odpověď.

„A co teda místo tý srnky?“ ptá se zoufale slečna na druhém konci linky.

„Danielo, tak něco vymyslete sama!“

Je víc než jasné, že už ztrácí trpělivost. Asistentka je sice ozdobou společnosti, ale čím více ji příroda obdařila v patřičných partiích, jako by ubrala na schopnostech manažerky, jakou by potřeboval. Už delší dobu zvažoval, že ji bude muset vyměnit za někoho schopnějšího, ale po minulém jednání s klíčovým obchodním partnerem to ještě odložil. Majitel společnosti, se kterou projednávali smlouvu za několik milionů, starý pupkatý dědek, byl Danielkou očividně uchvácen. Když mu servírovala kávu a předklonila se více, než bylo nutné, na sucho polkl, utřel si orosené čelo a bez mrknutí oka podepsal předložené dokumenty. To děvče mělo nesporné kvality, i když samostatné uvažování mezi ně nepatřilo.

„Sama, joo…?“ beznaděj linoucí se ze sluchátka nefunguje a neprobouzí empatii. Odpověď má osten výčitky:

„Zkuste aspoň jednou bejt trošku samostatná!“

Neodbytná mamča znovu vstupuje do hovoru s mateřským zájmem, který se setkává s nezájmem adresáta.

„Teplý věci na převlečení máš támhle, abys neprochladnul,“ neodbytně pokračuje v pokynech synovi, který ji neposlouchá, když vtom ji vyruší zaklepání na dveře.

„Moment!“ Plná očekávání se nadšeně rozbíhá směrem ke vchodovým dveřím.

Když otevře, spatří vykuleného číšníka s podnosem plným prázdných kávových šálků.

„Jé, děkuju, nashle,“ obdaří jej úsměvem teploty piva z devátého schodu, převezme tác a zabouchne mu před nosem.

Synáček pokračuje v hovoru a narůstá v něm netrpělivost z asistentčiny neschopnosti.

„Prosím vás, já mám teď před závodem, já vůbec nemám čas to řešit… No tak mi to hoďte do mailu a já se na to večer podívám,“ navrhne už značně znechuceně. „Jo, dobře!“ uklidňuje asistentka jeho nervozitu.

„Děkuju, Danielko.“

Ukončuje hovor, obrací se pohledem k matce a po tváři se mu rozlévá údiv, když vidí, jak zaujatě rovná hrníčky na stole dnem vzhůru a z hadrového pytlíčku vysypává roztodivné předměty, které pod ně ukládá.

„Tak pojď,“ povzbuzuje se ve svém počínání máma.

„Mami, prosím tě, co to děláš?“ ptá se syn nevěřícně.

Ani se na něj nepodívá. Jako by byla fascinována předměty ležícími před ní na stole. Zdá se, že se jí zmocňuje podivné vzrušení, podle toho, jak se na židli vrtí.

„Já jsem četla, že na Tři krále jsou nejlepší podmínky na věštění. Já se potřebuju poradit, ověřit si, že neděláš zase stejnou kravinu, jak já v sedmasedmdesátým.“

Zvedá k němu oči s prosebným výrazem a hlas se jí chvěje vzrušením. Srovná hrnky tak, aby byly pěkně u sebe. Pokládá na ně chvějící se rozevřené dlaně a soustředěně se zavřenýma očima porcelán zaklíná:

„Hrníčky, hrníčky…, ukažte budoucnost,“ vydechuje zhluboka, aby se zbavila napětí, které se jí zmocňuje.

„Mami, dyť je to úplná blbost!” obrací syn oči v sloup a kroutí hlavou. Ale pak se zatváří shovívavě a přistupuje ke stolu.

Máma jako by se při jeho slovech probrala z transu, otevře oči, ale trvá na svém.

„Promiň…, teď mi jeden otoč a dám ti pokoj, přísahám…, jeden…,“ prohlásí rezolutně, olízne si prsty a pak je vztyčí v gestu přísahy, aby zdůraznila své tvrzení.

Syn chvíli krouží prsty nad šálky, aby udělal mámě radost a zvýšil dramatičnost okamžiku. Pak už se zdá, že si jeden vybere, vzápětí ale sahá po jiném a odkrývá, co je pod ním.

„Uhlí…!“ vyhrkne máma a zvedne k němu tvář s výrazem hrůzy a překvapení, jako by jí způsobil to největší zklamání, jakého je schopen.

Na startu Tříkrálové padesátky Pavka s Jurou nezahálejí. Už na sobě mají navlečena čísla, a obě se povedla. Jura má devadesát devět a Pavka sedmdesát sedm. Asi je to náhoda. Jestli se něco zásadního událo v devětadevadesátém, nikdo neví, ale dle vyjádření Kateřiny věštící z hrníčků, sedmasedmdesátý byl jednoznačně významný. Že by i pro Pavku?

Předvádějí roztodivné figury, aby protáhli svalstvo. Jura si trochu znuděně, přesto elegantně protahuje vnitřní strany stehen. I podle oblečení je znát, že ho Tříkrálovka nijak zvlášť nebere. Má na sobě tepláky na jogging a péřovku, ale boty na běžky má. Přesto vypadá, že jde spíš na procházku, než že by se chtěl opravdu porvat s tratí.

Pavka volí jiný, dynamický přístup. Směšně poskakuje kolem a mává rukama se sveřepým výrazem. Hubu ale nezavře. Využívá situace, kdy je za synem, a štípne ho do lýtka. Ten překvapeně nadskočí a vykřikne:

„Jau, tati, co děláš??“ Z tónu hlasu jasně zní i dodatek „ty vole blbej“.

„Máš úplně rosolovitý lejtka. Kolik jsi toho letos naběhal?“ vysouvá proti němu otec bradu s namrzlým plnovousem a pohrdavě ho sjíždí pohledem.

„Já sedím ve dne v noci v kanclu a letos nenapad’ skoro žádnej sníh,“ brání se syn dotčeně.

„Jsem ti koupil k narozkám ty kolečkový lyže, ne?“ nepřestává Pavka prudit a stupňuje důraznost výčitek.

„Jo takhle, to mám jako jezdit do práce na kolečkovejch lyžích? Z Holešovic na Pankrác?“

„Na čem jiným? Dyť ta magistrála je stejně pořád zacpaná.“

„Takže ty chceš, abych jezdil po magistrále na kolečkovejch lyžích, jo?“ ptá se nevěřícně synátor a z jeho výrazu je zřejmé, že fotra považuje za magora.

„Ty voleee!“ Pavka už ty výmluvy nemůže poslouchat, dloubne do syna loktem a poté, co mladý překvapeně vykřikne a narovná se, mu vyprskne zblízka do obličeje:

„Ty se normálně stydíš. Ty se stydíš, že si běžkař?!“ Agresivita v hlase rozvášněného stařešiny dosahuje výšky okolních kopců a tón zklamání hloubky Obřího dolu.

Jura vidí, že je táta opravdu navztekaný, nechce ho dál dráždit, tak si shrne z tváře neposedné vlasy a smířlivě vysvětluje:

„Nestydím, já jenom nechci jezdit po magistrále na kolečkovejch lyžích.“

Považuje vysvětlení za dostačující a věnuje se dál protahování nohou.

Jenže Pavku to neuspokojuje a vytahuje argument, který ví, že zapůsobí:

„Hele můj táta, tvůj děda…,“ snaží se rozvádět téma o selhání potomka, ale ten mu skáče zhnuseně do řeči.

„Prosím tě, netahej sem dědu…“

Výměna názorů je přerušena štěkáním psů, z nichž jeden skočí na Juru. Pavka to nevzrušeně pozoruje, obrací se k ošumělému týpkovi v zeleném, který je přerušil, a zdraví jej:

„Lesu zdar, myslivče.“

Ve vyžilé tváři sukovitého Kuny, vysokého chlapa, oblečeného do utahané uniformy pánů lesa, není znát ani trochu radosti z přátelského pozdravu. Bez jakéhokoli úvodu procedí mezi zuby:

„Mám úplně rozmrdanej krmelec.“

„Přece tady máme toho dvanácteráka,“ odpoví nechápavě Pavka, jako by nevěděl, kam Kuna míří. Zdá se ale, že Jura ví, tak uhýbá pohledem a rozpačitě si strká ruce do kapes.

„Ale hovno, dvanácteráka, Pavko. Přece celej Špindl ví, že tam ten tvůj debil chodí nakládat místním tetkám,“ pronese hajný unaveně a obrací se na toho, koho nazval debilem.

„Jsou to mámy od dospělejch dětí, ty prase!“ zavrčí.

Jura ale vysvětluje:

„To jsou takový fámy. Já vůbec nechápu, kde se to v těch lidech tady bere. Dyť já přijel teprve včera,“ dotčeně a rozpačitě se brání Jura a pohledem hledá podporu u táty.

Pavka neutrálně mlčí a Kuna na Jurovy kecy nebere zřetel:

„Jednou tě tam načapám, nasypu do tebe celý pole broků a nechám tě tam těm jelenům místo jablek,“ dokončí s vážným varováním v hlase a nasraně odchází.

Ještě si opodál vyleje vztek na nevinné návštěvnici, když na ni vyjede:

„Uhni, bábo!“

Jura se obrací k tátovi a pod tíhou jeho pohledu pokračuje v přesvědčování, že on nic, že muzikant.

„Coe? Dyť jsem přijel teprve včera.“

Když ale vidí tátův sveřepý výraz, který vyjadřuje, že mu nevěří ani ň z toho, co blekotá, pokračuje:

„Ježiš, ty si myslíš, že bych ňákou klátil v krmelci? V takovymhle mrazu?“

„Letos tu padesátku doběhneš. Jinak tě vydědím!“ obrací Pavka list a je zřejmé, že pokud Jura nedoběhne, půjde do tuhého.

Mezitím se u stánku organizátora registrují závodníci.

„Hilský Jan,“ přihlašuje se vzorně v pozoru manažer, už komplet ve sportovním.

Pořadatel jej odhadne pohledem a pak zaškrtne ve startovce.

„Hilský, tak prosím, řaďte se támhle u prvního vstupu ke koridoru.“

Manažer servilně poděkuje a pořadatel hlasitě vyzve dalšího účastníka:

„Další!“

Když uslyší z úst nově příchozího „Koukal“, duchaplně projeví své íkvé horalské tykve a vyhrkne:

„Na co?“

Závodníci se houfují u startu, ale mamča nedbá, vbíhá mezi ně a se zoufalstvím v očích varuje svého jediného před věštbou.

„Honzíku, uhlí je smrt,“ naléhá s obavou v hlase i ve tváři.

„Mami, prosím tě, buď klidná, ahoj,“ zazní chladná odpověď jasně vyjadřující přání, ať už neotravuje.

„Ahoj,“ provází syna starostlivým pohledem.

Předstartovní tenze vhání do žil závodníků adrenalin a odhodlání dát to v co nejlepším čase z nich přímo tryská. Nejvíc asi z fanatického běžce Pavky, který udílí synovi poslední rady:

„Drž se mě. Pravidelný tempo a pořádně píchej.“

„Jasně, tati,“ zazní poslušná odpověď, ale zrak se odvrací k baculce Jarmile stojící vedle něj, která k němu vysílá vyzývavý pohled, jemuž Jura velmi dobře rozumí. Termín ‚pořádné píchání‘ najednou dostává úplně jinou dimenzi. Tvář se mu rozzáří a začíná se rozdýchávat. Je vidět, že teď už se na závod těší.

Z amplionů se ozývá jasný signál, že letošní výzva všem opravdovým horalům, aby dokázali, jací jsou chlapi, dospěla do stadia vyvrcholení.

„Závodníci a závodnice, připravte se. Koridor se otevírá právě teď!“

Poté, co běžkaři přiběhnou na startovní čáru a připnou si lyže, má Pavka Juru stále pod kontrolou a nedává mu pokoj.

„Šoupej, ať nepřimrzneš!“ padá z něj další rada, tentokrát ponechaná bez odpovědi.

Startér vypálí z poplašňáku a startovní pole jde do toho. Všichni závodníci si jsou vědomi, že v první fázi je třeba chytit co nejvýhodnější pozici ve stopě, a špice pole letí jak namydlená.

Honza Hilský běží dobře. Má skvělé tempo, klouže stopou v akurátním rytmu a v jeho tváři je znát zarputilost a odhodlání. Vypadá nebezpečně nejen díky perfektnímu ohozu, ale hlavně díky jeho dynamickému, silovému pojetí. Daří se mu držet špice pole. To se zvolna roztahuje, jak slabší jedinci zůstávají pozadu. Ale z řeči těla a výrazů tváří většiny běžkařů je zřejmé, jak moc pro ně padesátka znamená a že i když třeba doběhnou mezi posledními, už to, že ji dají, je důležité.

kapitola 2

Kateřina odchází, aby se občerstvila, a když na ni přijde řada, na barmanovu otázku „Co to bude?“ odpoví nejdřív plna dobrého předsevzetí:

„Jeden čaj.“

Pak ale náklonnost k alkoholu přemůže její lepší já, když tiše a stydlivě dodá:

„S rumem…“

Honza jede dál jako drak. Jako dobře promazaná lokomotiva. Po startovním sprintu prodlužuje krok a determinace, kterou lze číst nejen ze strnulého pohledu přilepeného do stopy před ním, ale i z každého tempa, dává jasně znát, že do toho jde na čento perčento. Ujíždí skupině, kterou vede, a mezičas vypadá dobře.

Poté, co Kateřina obdrží posilující nápoj a odchází se skleničkou ven na slunce, hlasatel seznamuje se situací na trati:

„První závodníci jsou již za sjezdem k Benecku, tedy na třicátém kilometru. Příjezd vítěze do cílového prostoru tak můžeme očekávat přibližně v 11:10.“

Nevěnuje pozornost tomu, že vedle něj popíjí pivo mysteriózní postava s holí, plnovousem a v typickém klobouku. Ta se k němu naklání a napovídá mu:

„V 11:05.“

Hlasatel bez váhání žoviálně opraví čas:

„Pardon, tak v 11:05.“

Pak se pohodlně opře v židli, sjede chlápka pohledem, ale nesepne mu to. Nicméně přátelsky ocení:

„Ty se tady ňák vyznáš, čoveče.“

„To si piš, že jo!“ souhlasí Krakonoš.

Kateřina se postaví k volnému stolku, zamyšleně si v ruce pohrává s kouskem uhlí a je plna obav z toho, co jí napověděly hrníčky. Pohroužena do chmurných myšlenek, popíjí a okolí nevnímá.

Čtyři rozjařené slečny u stolu vedle se dohadují, co udělat s večerem. Nevěnuje jim pozornost a holky dál plánují. Jedna z nich se ptá:

„Půjdem dneska večer kalit?“

„No jasně. Kam?“ souhlasí druhá s otázkou.

„Co třeba do Labužníka?“ navrhuje první.

„Do Labužníka, ty jo, co je dneska za den?“ váhá druhá.

„Úterý.“

Do hovoru se vkládá třetí z nich:

„To tam hrajou sedmdesátky, to tam nepudu,“ prohlašuje rezolutně.

„To se ještě poslouchá, jo?“ diví se první a všechny propuknou v smích.

Kateřina se ale nesměje. Když uslyší jméno baru, o kterém se baví, jako by se probrala. Dál bezmyšlenkovitě mne v ruce kousek uhlí, ale zmínka o vyhlášeném špindlerovském podniku ji zaskočí. Společně s rumem v čaji se na mysl vtírají neodbytné vzpomínky. Nebrání se jim. Vypije zbytek tekutiny v hrníčku, cítí, jak alkohol působí stále silněji a je jí líp a líp. Zasní se a vzpomínkami se propadá do roku 1977.

Vzpomíná na ty doby z jiného století, kdy byla tak krásně mladá a úplně blbá. Vzpomíná na večer, kdy s kamarádkami seděla v Labužníkovi na baru, byla obvyklá nuda, tak probíraly holčičí věci. Pak se tam ale objevili ‚ONI‘…

„Můžu ještě jeden? Dík!“ objednává si o desítky let mladší Katka u barmana drink.

Krásná a rozesmátá naivní tvář dává znát, že se nachází ve fázi života, kdy je všechno růžové. Skvělá budoucnost má i díky jejímu půvabu doširoka rozevřenou náruč plnou báječných mejdanů a jiných požitků. Starosti, jak naložit se životem, ještě na její vrátka nezaklepaly. Užívá si těch posledních bezstarostných chvil, co jí ještě zbývají. Netuší, že tvrdá ruka osudu už se napřahuje k úderu.

Je vyfiklá podle poslední módy. Ví, že vypadá hodně dobře v kardiganu přes halenku s velkým límcem a upnutými kamašemi zastrčenými do holínek a s koženým páskem na uzel. S kabelkou ležérně zavěšenou na zápěstí se opírá o bar, žvýká na plnou hubu a pohupuje se v rytmu hitu znějícího z reprobeden, který vlévá do žil přítomných skvělou náladu a touhu tančit.

Rozhlíží se sebevědomě kolem, jako by vyhlížela samečka, co si vybere. Buď to bude mimořádný chlap, nebo ho vyždímá a pak zlomeného odhodí. Ale ví, že si chce užít, a to pořádně. Dneska to určitě vyjde, cítí to nejen v žilách, ale i v sexuálním dusnu, které v baru zvolna houstne.

Pár kluků už v jejím životě samozřejmě bylo. Svazák Karel ji odpanil při noční hlídce na pionýrském táboře a byl to hajzl. Přestože se do něj okamžitě zamilovala a při snídani k němu vysílala toužebné pohledy, neopětoval je, pokuřoval startku, něco vyprávěl kamarádům kolem a všichni se smáli. Když se pak na ni kradmo dívali, pochopila, že se baví na její účet. Oči se jí zalily slzami a láska se proměnila v nenávist. Ale touha po tom, co zažila na spacáku pod oblohou plnou hvězd, zůstala.

Když pak do jejího života vstoupil alkohol, který ubral na sebeovládání a znásobil sexuální touhy, stala se mezi kamarády oblíbenou parťačkou pro mejdany.

Katka nebyla ‚nedávačka‘, i když úplně s každým do postele nešla.

Líbilo se jí to a sexualitě se nebránila. Režim příliš mnoho zábavy neposkytoval, a tak nezbývalo než po diskošce, co končila o půlnoci, jít k někomu domů a pokračovat tam. V televizi většinou nic nedávali na prvním ani na druhém kanále, tak se pustil gramofon nebo magneťák, trsalo se a většinou to skončilo příjemným, nezávazným milováním.

Pak potkala Jardu. Měl motorku se sajdkárou a byl to takový malý bůh v lidské podobě. Urostlý, zarostlý, chlupatý jak opice, nosil štrausky na knoflíky a četl Prousta. Uměl ubalit cigaretu, v koutku úst vždycky žvýkal sirku a často říkal slova jako ‚šůr‘ a ‚oukej‘. Vozil ji na procházky do lesů v okolí Prahy, kde se milovali na mechu za šumění větru v korunách stromů. Pletl jí věnečky z kopretin, recitoval Shakespearovy sonety a ona věděla, že je ten pravý. Ten ‚navždy‘.

,Navždy‘ skončilo, když se několik dní neozval a pak jí jedna z kamarádek přinesla krátkou zprávu z Černé kroniky. Psalo se tam, že se motocyklista při výjezdu z Letenského tunelu srazil s Tatrou V3S a rozsáhlým zraněním na místě podlehl.

Svět se zhroutil a ona s ním.

Dostal ji z toho Franta. Navštěvoval ji v Bohnicích, kam ji po pokusu o sebevraždu spolykáním platíčka algeny odvezli, nosil jí květiny a utěšoval. Znala ho už delší dobu, ale nikdy s ním nic neměla. Nelíbil se jí. Byl nudný, typ šprta a věčného sexuálního loudila. Utěšoval ji tak dlouho, až mu jednou po dvou lahvích čůča podlehla. V posteli byl překvapivě dobrý. Vyváženě drsný a jemný a ona po pár měsících s překvapením zjistila, že k němu začíná něco cítit. To, co myslela, že už nikdy nemůže přijít, tu bylo znovu.

Jenže pak přišla na to, že utěšuje i jiné kamarádky po ukončených vztazích, bylo to takové jeho hobby.

K jejímu vlastnímu překvapení ji to citelně zasáhlo. Další bolest už nechtěla. Přestože byla tak mladá, uvědomila si, že už lásku nechce. Příliš často bolí a chlapi jsou bezva na sex, ale na nic víc. Buď ji zradí, nebo se zabijí.

Samečci z ní nezájem nějak cítili a o to víc po ní toužili. Síla její sexuální přitažlivosti jí začala přinášet sladké chvíle. Nejen při tom, s těmi, které připustila, ale hlavně potom, co ztratili hlavu, a ona obrněná předchozími špatnými zkušenostmi, je poslala k vodě.

Stále nemohla zapomenout na to, jak se jí na táboře s Karlem smáli, jakou bolest cítila, když se Jarda zabil, a jaké ponížení, když ji Franta zradil.

Kluci v Praze nestáli za nic. „Možná, že tady na horách by to mohlo být jiné,“ uvažuje, když se rozhlíží po sále.

Kamarádka Saša, úplně jiný typ, možná oplývající nějakou skrytou vnitřní krásou, ale v trojici nejméně atraktivní i kvůli brýlím jak Naďa Urbánková, naříká:

„Holky, jestli pro mě zase přijde ten tlustej na Vondráčkovou, jako na Silvestra, tak už sem na dýzu fakt nejdu.“

Ilona, prototyp Blbé Blondýny model 1975, šťastně pokuřuje, smyslně se pohupuje na židli do rytmu Kornova Robinsona a mezi oblaky kouře vycházejícími z elegantně držené cigarety, jakoby mimochodem, vznese otázku:

„Katko, co ten blonďák včera?“

„Měl povislý kamaše.“

Holky se společně smějí Katčinu prohlášení o tom, co nápadníka popravilo, a škubou sebou dál do rytmu hitu, když tu něco upoutá zrak té nejhezčí z nich a oči se jí smyslně přimhouří, když je zaměří směrem dolů, tam, kde u většiny lidí končí záda.

Možná i díky tomu, že si Kateřina uvědomuje, že na zahrádce osiřela, vrací se do reality a rozhlíží se kolem.

Do toho hlasatel oznamuje:

„Počasí nám přeje…“

V místě startu je sice pořád hezky, ale na trati je situace úplně jiná. Chapadla mlhavého mraku zahalují závodníky, slunce nemá šanci a kolem se rozprostírá jen jeden jediný odstín šedé. Zjednodušeně řečeno je hnusně a do toho ještě začíná sněžit. To ale Pavka nevnímá a zuřivě píchá hůlkami do sněhu, aby synchronizoval skluz nohou s pohybem paží, a jde mu to. Horší už je to s Jurou, a když ho Pavka, běžící pár metrů před ním, povzbuzuje, ať maká, odpovídá vychytrale:

„To nechci přepálit, tati.“ Ví, že je důležité, aby byl táta někde před ním, až se vedle tratě objeví ta, ze které mu při představě toho, co bude, tvrdnou nejen nohy.

Pavka přidává na důrazu v hlase:

„To doběhneš, ti řikám!“ Dál už se o Juru nestará a plně se oddává svému rytmu.

„To víš, že jo…,“ souhlasí Jura, ale je zřejmé, že si myslí něco o prdeli.

Když o pár metrů dál zahlédne baculku, co si s ní na startu vyměnil pohledy, je zřejmé, že jej ovládl zájem o jiný otvor, přestává píchat do sněhu a zastavuje.

Horalka je nejen nadržená, ale zcela jistě i vybavená strategickým myšlením, protože se objevila v blízkosti krmelce.

Po chvíli už píchání pokračuje, ale nejedná se o hůlky a sníh, nýbrž o macatou škvírku a nástroj, co v horských výškách ovládá Jurův mozek. Je to jízda. Krmelec se otřásá a rozčepýřená macanda Jarmila řve ochraptělým hlasem:

„To jsou nejlepší Tři krále, co jsem zažila! Neuvěřitelný!“

Jura si to, jak ji zezadu ojíždí, fotí chlapsky na mobil, ještě si tam pošle palec a mezi vzdechy a přirážením souhlasí:

„Neuvěřitelný!“

Když skončí, je jasné, že si hajný Kuna bude mít zas co stěžovat na ‚úplně rozmrdanej krmelec‘ a srna pozorující je zpovzdálí půjde spát hladová.

Table of Contents

kapitola 1

kapitola 2