Copyright © 2013 by James Patterson

Translation © Ondřej Duha, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu SECOND HONEYMOON

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-291-9 (ePub)

ISBN 978-80-7543-292-6 (mobi)

Mým úžasným rodičům

Johnu a Harriet Roughanovým.

H. R.

Prolog

RÁNY UPROSTŘED NOCI

JEDNA

Ten chlapec bude jednoho dne slavný po celém světě, ale zatím si to vůbec neuměl představit. Jaké malé dítě dokáže předvídat budoucnost nebo ji chápat? Sedmiletý Ned Sinclair sáhl do tmy a jeho ruka naslepo nahmatala zeď, když vycházel z ložnice. Neodvážil se rozsvítit světlo v chodbě. Neodvážil se vydat sebemenší zvuk. Ani pípnutí. Ještě ne.

Ned šel pomalu po špičkách dlouhou úzkou chodbou a chlad dřevěné podlahy uprostřed zimy v Albany mu pronikal pyžamovou kombinézou se Supermanem, ve které byl navlečený od špiček prstů u nohou po krk. Třásl se, promrzlý tak, že mu div necvakaly zuby.

Jak Ned pátral po zábradlí na vrcholu schodiště, mávala jeho paže dopředu a dozadu jako jemná větev zmítaná větrem. Necítil nic… pořád nic… pak – ano, tady to bylo – ten hladký oblouk lakovaného borového dřeva pod prsty.

Celou cestu až do přízemí svíral zábradlí prsty s bílými klouby, jak sestupoval jeden tichý krok za druhým.

Dříve téhož dne Ned skoro zapomněl, jak moc se bojí noci. Jeho velká sestra Nora ho vzala do města do kina na druhý díl znovu uvedené série Zpátky do budoucnosti. Před čtyřmi lety byl ještě moc malý na to, aby viděl první díl.

Jak seděl v temném sále s velkým kbelíkem popcornu na klíně a kelímkem RC coly, byl Ned filmem naprosto a úžasně fascinovaný, hlavně DeLoreanovým autem.

Kdybych tak uměl cestovat časem, přál si později. Tady už být nechci. Nelíbí se mi to tu.

Odcestoval by kamkoli, jen aby byl pryč z jejich domu – a od toho hrozného strašidla, které ho děsilo pozdě v noci. On a Nora by unikli a žili šťastně až do smrti. V novém městě. V novém domě. A v zahradě jejich nového domu by kvetly jenom žluté lilie, Nořiny oblíbené.

Tolik svoji sestru miloval. Kdykoli si ostatní děti v jejich čtvrti dělaly legraci z jeho koktání – Ne-Ne-Ne-Ned – , Nora se ho pokaždé zastala. Dokonce se za něho prala. Nora byla drsná jako kdejaký kluk. Takovou sestru by si snad jeden mohl i vzít.

Ale prozatím trčel v tomhle domě. Jako vězeň. V pasti. Každou hroznou noc byl vzhůru, čekal na ten zvuk a modlil se, aby se nikdy neozval. Ale on pokaždé zazněl.

Pokaždé, pokaždé, pokaždé.

Strašidlo.

DVĚ

Pod schodištěm zahnul Ned doprava a jeho ruce ho stále vedly tmou, když procházel jídelnou a pracovnou pokrytou huňatým kobercem, až zastavil u dveří otcovy knihovny, do které nesměl nikdy vstoupit.

Strnul, když to v ústředním topení zabublalo a pak několikrát cvaklo, jako by na něj někdo silně zabušil kladivem. Následoval zvuk vody valící se starým rezatým potrubím. Ale nic víc. Neozvaly se žádné další kroky, žádné hlasy v domě. Jen jeho srdce divoce bušilo v hrudi.

Vrať se do postele. Teď nemůžeš se strašidlem bojovat. Možná až budeš starší. Prosím, prosím, prosím, vrať se do postele.

Jenže Ned už nechtěl ten hlas ve své hlavě poslouchat. Teď k němu promlouval jiný hlas, mnohem silnější. Odvážný. Neohrožený. Pobízel ho, aby šel dál. Neboj se! Nebuď srab!

Ned vstoupil do knihovny. U okna stál mahagonový psací stůl. Ozařovalo ho slabé světlo z malých elektrických hodin, těch, na kterých se překlápějí číslice jako na staré výsledkové tabuli.

Stůl byl velký, na tu místnost až příliš. Na levé straně měl tři velké zásuvky.

Jediná zásuvka, na které záleželo, byla však ta spodní. Byla pokaždé zamčená.

Ned natáhl obě ruce přes stůl a sevřel starý hrnek používaný jako stojánek na tužky, pera, zmizíky a sponky na papír. Zhluboka se nadechl, skoro jako by počítal do tří, a hrnek zvedl.

Byl tam. Klíč. Stejně, jako ho našel už před týdny. Protože zvědavý sedmiletý kluk dokáže najít skoro cokoli, zvlášť to, co najít nemá.

Ned klíč zvedl, sevřel ho mezi palcem a ukazováčkem a pak ho zasunul do zámku spodní zásuvky.

Lehce jím otočil, dokud neuslyšel ten zvuk. Cvak!

Pak velice opatrně, pomalu, tak, aby neudělal hluk, vytáhl zásuvku.

A vyndal pistoli.

TŘI

Olivia Sinclairová se posadila na posteli tak prudce, až se jí zatočila hlava. Nejdřív ji napadlo, že se zapnulo topení, že je to ten rachot v potrubí, který pokaždé téměř otřásl domem.

A proto si dávala před spaním do uší voskové zátky, aby ji ten hluk nebudil. A zátky do uší také pokaždé fungovaly. Nepamatovala si, kdy se naposledy vzbudila uprostřed noci.

Až do teď.

Jestli ten hluk nezpůsobilo topení a trubky, co to bylo? Něco to být muselo.

Olivia se obrátil nalevo, aby se podívala na čas. Budík na nočním stolku ukazoval 12.20.

Otočila se napravo a uviděla, že je polštář vedle ní prázdný. Byla sama.

Olivia si z uší vytáhla zátky, spustila nohy z postele a bosými chodidly nahmatala trepky. Jakmile rozsvítila světlo, trhl jí další zvuk. Tentokrát ho okamžitě poznala. Byl to strašný křik, příšerný.

Nora!

Olivia vyrazila z ložnice a pádila dlouhou úzkou chodbou k pokoji své dcery, kde se svítilo.

Když zahnula do dveří, udělalo se jí zle od žaludku.

Všude byla krev. Na podlaze. Na posteli. Nacákaná na růžově natřených stěnách mezi plakáty Debbie Gibsonové a Duran Duran.

Olivia těkala pohledem po zbytku pokoje. Zadržela dech. Ve vzduchu stále visel štiplavý pach střelného prachu. V jednom krátkém a děsivém okamžiku jí došlo, co se stalo.

A co se dělo už víc než rok.

Ach bože! Moje dcera! Moje sladká a nevinná dcera!

Nora seděla schoulená do těsného klubíčka na pelesti své postele. Pažemi si pevně objímala kolena. Byla nahá. Plakala. Dívala se na svého bratra.

Na druhé straně stál Ned, bílý jako sníh venku, strnule jako socha ve svém supermanském pyžamu. Nedokázal ani mrknout.

Olivia také na vteřinu strnula. V následující vteřině však jako by si náhle vzpomněla, kdo je. Tohle byly její děti.

Byla jejich matka.

Olivia doběhla k Nedovi, klekla si a pevně ho objala kolem hrudi. Začal něco mumlat, opakoval to znovu a znovu a znovu. „Strašidlo,“ znělo to.

„Pšt,“ pošeptala mu Olivia do ucha. „Všechno je v pořádku. Všechno je v pořádku, miláčku.“

Pak mu velice opatrně vzala z ruky pistoli.

Pomalu došla ke dveřím a ještě jednou se ohlédla zpátky do pokoje. Na svou dceru. Syna.

A „bubák“ ležel mrtvý na podlaze.

Okamžik nato zvedla v hale telefon. Dlouho tam stála a držela sluchátko. Pak vytočila číslo.

„Jmenuju se Olivia Sinclairová,“ řekla operátorce na lince 911. „Právě jsem zabila svého manžela.“

Kniha první

PODIVNÝ PŘÍPAD

O'HAROVÝCH

Kapitola 1

Ethan Breslow se nemohl přestat usmívat, když sáhl po láhvi šampaňského Perrier-Jouët, chladící se v kbelíku s ledem vedle postele. Nikdy v životě nebyl šťastnější. Ani nevěřil, že být tak šťastný je vůbec možné.

„Jaký je světový rekord v nahotě na svatební cestě?“ zeptal se v žertu z postele, kde jeho svalnatou, metr osmdesát sedm vysokou postavu stěží zakrývala deka.

„Nevím jistě. Tohle jsou moje první líbánky,“ řekla jeho nevěsta Abigail, opřená o polštář vedle něho. Stále popadala dech po jejich dosud nejsmělejším milování. „Ale jestli to tak půjde dál,“ dodala, „máme rekord v kapse.“

Oba se zasmáli, zatímco Ethan dolil šampaňské. Podal Abigail její skleničku a pohlédl do jejích měkkých modrých očí. Byla tak krásná a – co na tom, že je to klišé – uvnitř byla ještě krásnější než navenek. Nikdy nepotkal nikoho tak laskavého a soucitného. Jedním prostým slovem ho učinila nejšťastnějším člověkem na planetě. Berete si tohoto muže za svého právoplatného manžela?

Ano.

Ethan zvedl svou sklenku k přípitku a bublinky odrazily paprsek karibského slunce, které proniklo závěsy. „Na Abby, nejúžasnější holku na světě,“ řekl.

„Ty taky nejsi nejhorší. I když mi říkáš holka.“

Přiťukli si a mlčky si vychutnávali všechno v jejich bungalovu na pláži v Governor’s Clubu v Turks a Caicos. Bylo to všechno tak dokonalé – to sladké aroma divokých bavlníků visící ve vzduchu pod nebesy jejich široké postele i jemný ostrovní vánek přicházející otevřeným francouzským oknem vedoucím na patio.

Doma na jiném ostrově – Manhattanu – zatím bulvární plátky prolévaly nesčetné sudy inkoustu na reportáže o jejich vztahu. Ethan Breslow, potomek Breslowova investičního impéria, dříve nechvalně proslulý svými eskapádami na večírcích, konečně dospěl díky praktické pediatričce jménem Abigail Michaelsová.

Než se s ní seznámil, byl Ethan pověstný sukničkář. Ženy. Drogy. Neúspěšné pokusy o vlastní kariéru. Zkusil otevřít noční klub v SoHo, rozjet časopis o víně, natočit dokumentární film o Amy Winehouse. Ale nikdy do toho nedal srdce. Do ničeho. Hluboko ve svém nitru neměl ponětí, co chce udělat se svým životem. Byl ztracený.

Pak našel Abby.

Ráda se bavila a sama byla zábavná, ale také soustředěná. Její láska k dětem ho upřímně dojímala, inspirovala ho. Ethan se polepšil, zapsal se na právnickou fakultu Kolumbijské univerzity a absolvoval ji. Po svém prvním týdnu práce pro Fond na ochranu dětí klekl před Abby na kolena a požádal ji o ruku.

Teď byli tady jako novomanželé a snažili se o vlastní děti. Opravdu snažili. Už si z toho začali dělat legraci. Od Johna a Yoko nestrávil žádný pár tolik času společně v posteli.

Ethan polkl zbytek šampaňského. „Tak co myslíš?“ zeptal se. „Nesundáme pro změnu ze dveří ceduli NERUŠIT a nepůjdeme se projít po pláži? A třeba si dát něco k večeři?“

Abby se k němu přitulila ještě blíž a její dlouhé kaštanové vlasy mu zahalily hruď. „Mohli bychom zůstat tady a znovu si objednat pokojovou službu,“ navrhla. „Pak třeba dostaneme zase chuť.“

To Ethana přivedlo na zajímavý nápad.

„Pojď se mnou,“ řekl a vyklouzl z postele s nebesy.

„Kam jdeme?“ zeptala se Abigail. Zvědavě se usmívala.

Ethan popadl kbelík na led a sevřel ho pod paží.

„Uvidíš,“ řekl.

Kapitola 2

Abby nejdřív nevěděla, co si o tom má myslet. Jak stála nahá s Ethanem v koupelně, opřela si ruku v bok, jako by říkala: Děláš si legraci, co? Sex v sauně?

Ethan věděl, jak na ni.

„Představ si to jako jednu ze svých hodin hot jógy,“ řekl. „Jenom lepší.“

To ji v podstatě přesvědčilo. Abby své lekce hot jógy na Manhattanu milovala. Po dlouhém dni v práci nebylo nic lepšího.

Snad kromě tohohle. Ano, to vypadalo slibně. Bylo to něco, čemu se budou smát celá léta, skutečná vzpomínka na líbánky. Nebo přinejmenším úžasný způsob, jak spálit kalorie!

„Až po tobě, miláčku,“ řekl Ethan a komicky galantním gestem otevřel dveře sauny. Governor’s Club byl proslulý svými přepychovými koupelnami vybavenými mramorovými sprchami se šesti hlavicemi a japonskými vanami.

Ethan rychle položil ručník na lavici u zadní stěny. Zatímco si Abby lehla, dal termostat naplno a šplíchl sběračkou trochu vody na lávové kameny v koutě. Saunu naplnila pára.

Klekl si na cedrovou podlahu před Abby a sáhl do kbelíku. Trocha předehry nemohla uškodit.

Dal si kostku ledu mezi rty, sklonil se nad ní a začal jí pomalu přejíždět ústy po celé délce těla. Kostka se jen lehce dotýkala její pokožky od oblouku jejího krku přes křivky ňader až k prstům na nohou, které se teď kroutily rozkoší.

„To je… úžasné,“ zašeptala Abby se zavřenýma očima.

Už cítila celou sílu horka v sauně, pot prýštící z pórů. Bylo to vzrušující. Cítila, že je zase mokrá.

„Chci tě v sobě,“ řekla.

Ale když Abigail otevřela oči, náhle se vymrštila z lavice. Šokovaně zírala přes Ethanovo rameno.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Někdo tam je! Ethane, právě jsem někoho viděla.“

Ethan se obrátil a pohlédl na dveře a jejich malé skleněné okénko, sotva větší než podšálek. Neviděl nic – a nikoho. „Jsi si jistá?“ zeptal se.

Abby přikývla. „Jsem,“ řekla. „Někdo prošel kolem. Vím to jistě.“

„Byl to muž, nebo žena?“

„To jsem nepoznala.“

„Nejspíš to byla jen pokojská,“ namítl Ethan.

„Ale pořád máme na dveřích nápis NERUŠIT.“

„Určitě nejdřív zaklepala a my jsme ji neslyšeli.“ Usmál se. „Tu cedulku tam máme pověšenou už tak dlouho, že je nejspíš napadlo, jestli jsme ještě vůbec naživu.“

Abby se trochu uklidnila. Ethan měl nejspíš pravdu. Ale stejně. „Nemůžeš se jít podívat?“ zeptala se ho.

„Jasně.“ Pro zasmání zvedl kbelík na led a dal si ho před rozkrok. „Jak vypadám?“

„Legračně,“ řekla Abigail a usmála se. Podala mu ručník z lavice.

„Za vteřinku jsem zpátky,“ řekl a obtočil si ručník kolem pasu.

Vzal za kliku dveří a zatáhl k sobě. Nic se nestalo.

„Zasekly se. Abby, nejdou otevřít.“

Table of Contents

Prolog RÁNY UPROSTŘED NOCI

JEDNA

DVĚ

TŘI

Kniha první PODIVNÝ PŘÍPAD O'HAROVÝCH

Kapitola 1

Kapitola 2

Kniha druhá CO JE PO JMÉNĚ?

Kniha třetí „ACH, KAM NÁS VÍTR ZAVANE“

Kniha čtvrtá SLIBY, KTERÉ DÁVÁME, SLIBY, KTERÉ DOSTÁVÁME…

Kniha pátá POMSTA JE MRCHA

Epilog