My Journey

Copyright © Donna Karan, 2016

Translation © Ivona Barešová, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-080-1

ISBN mobi 978-80-7565-081-8

Těm, kteří již nejsou mezi námi a díky nimž jsem tím, čím jsem:

mým rodičům, Anne Klein

a především mé lásce Stephanovi.

A mé rodině a přátelům,

kteří každý den utvářejí mou minulost,

současnost a budoucnost.

PŘEDMLUVA

Chci, abyste věděli, jak moc ráda mám svou drahou, nejdražší přítelkyni Donnu Karan … a jak moc obdivuji a věřím v to, co dělá, coby návrhářka, filantropka a vizionářka.

Ale nejprve mi dovolte, abych vám podrobněji pověděla o jedné její stránce, o které jste se nedočetli a která je pro mě tak ohromující a neuvěřitelná. Donna je ta nejroztržitější a nejchaotičtější lidská bytost, jakou kdy můžete potkat. Rychle ztrácí pozornost a neustále mění svá rozhodnutí. Nic si nezapamatuje … ani to, co jste s ní zrovna naplánovali. „Chaos“ je její druhé jméno. A tak nevycházím z údivu, co všechno dokáže: úchvatné oblečení – Donna Karan, DKNY, Urban Zen – umělecké výstavy, dobročinné sbírky, nadace Urban Zen. Pokaždé se jí ptám: „Tohle jsi udělala ty? Opravdu? Kdy?“ Jsem dnes přesvědčená, že tento rozpor mezi její povahou a vším, co vytváří, je známkou její geniality. A nepoužívám to slovo nadneseně.

Jako všichni ostatní, i já jsem se s Donnou seznámila prostřednictvím módy. Bylo to koncem sedmdesátých let a zrovna jsem si koupila kožich rozinkové barvy a sháněla něco, co by se k němu hodilo. Známá mě poslala za Donnou a ta během několika minut začala probírat svůj vlastní šatník, aby mi mohla pomoci. To je celá Donna. Líbí se vám ta sexy šik košile, kterou má právě na sobě? Svleče ji a klidně vám ji daruje. Opravdu. A zatímco ji bude na vás upravovat, aby vám perfektně seděla, bude vám u toho nabízet něco k zakousnutí, zeleninovou šťávu, ptát se, jak se cítíte, řešit vaše problémy a problémy vašich dětí, praktikovat na vás reiki, aplikovat esenciální oleje a všeobecně vám plánovat život.

Donna lidi nejen obléká, ale pečuje o jejich mysl, tělo i ducha. Je kreativní vizionářkou. Vášnivou. Ráznou. Pečující. Neobyčejně osobní. A až příliš štědrou. Nemůžete si ji neoblíbit. Jako kamarádka je Donna pozorná, zábavná a mateřská … Jinak to ani neumí. Tehdy jsem v jejím ateliéru zahlédla na hromadě na podlaze žinylkový svetr v jedné z mých oblíbených barev, vínově červené. Chystali se ty věci vyhodit, protože se ukázalo, že použitý materiál je vysoce hořlavý. Bylo mi to jedno. Dokonce jsem nabídla, že podepíšu čestné prohlášení pro případ, že by svetr přeci jen někdy vzplál. Donna ale řekla: „Nepřipadá v úvahu – vraťte mi ho.“ Něco takového by neriskovala. (Mimochodem, ten svetr stále ještě mám.)

S Donnou jsme se okamžitě spřátelily. Byly jsme dvě hodné židovské holky z New Yorku, které spolu trávily prázdniny, držely diety a smály se – občas se pohádaly, ale nepřestávaly se smát. Na naší cestě nás neustále provázela móda … úžasná móda. Být Donninou kamarádkou znamená oblékat se velmi, opravdu velmi dobře.

Když jsem se poprvé setkala s Donnou a jejím manželem Stephanem, kterého jsem jednoduše zbožňovala, byla jsem svobodná. Stala se ze mě, jak mě Donna nazývala, manželka číslo dvě … říkala jsem, že je štědrá! Stephan byl umělcem, který ve svých dílech „spojoval tečky“. Rozmístil je po papíře, náhodně pospojoval a ze vzniklého obrazce následně vytvořil obraz nebo plastiku. Donna pokračuje ve Stephanově práci „spojování teček“ ve všem, co dělá. Zejména ve filantropii.

Jednou z věcí, které máme s Donnou nejvíc společné, je naše nadšení pro pozitivní změnu. Pro to, jak využít svůj hlas a kreativitu k dosažení nějakého cíle. Jak zužitkovat své platformy a veřejné profily, abychom upoutaly pozornost k naléhavým záležitostem.

Když v roce 2010 zasáhlo Haiti zemětřesení, Donna se zapojila do humanitárních snah. Uprostřed katastrofy vypozorovala potenciál a zavázala se pomoci mnohým umělcům v zemi vytvářet a prodávat jejich práce. Haiti je místem, kde se všechny iniciativy nadace Urban Zen spojují: Kultura, kterou je třeba zachovat. Národ, který naléhavě potřebuje ozdravit. Budoucnost, která závisí na vzdělání a schopnosti udržet kulturu prostřednictvím obchodu. Jedině Donna by se pokusila vzít na sebe zodpovědnost za celou zemi! Ale Bůh jí žehnej … nikdy mě nepřestane ohromovat.

Barbra Streisand

ÚVODEM

Byla jsem vzhůru celou noc, házela sebou a převalovala se, vynervovaná a v depresi. V ranním šeru jsem stěží rozeznala dva Stephanovy obrazy u paty postele – jeden s velkým zářivě žlutým znaménkem plus a ten druhý s tlustým černým mínus – které mě vyzývaly, abych si zvolila svůj pohled na život. Lehce se to říká, hůře dělá.

Dnes je přehlídka jarní kolekce DKNY a poprvé od doby, kdy jsem založila svou společnost, tam můj manžel Stephan nebude. Co si pamatuji, vždycky sedával na mých přehlídkách v první řadě uprostřed a povzbuzoval mě. Obvykle seděl vedle mé dcery Gabby, mojí sestry Gail nebo možná vedle Franka Moriho a Tomia Takiho, našich obchodních partnerů od poloviny osmdesátých let. Když jsem kráčela po molu, abych se na závěr uklonila, jeho zářící obličej mě uklidňoval. Říkával: „Nemůžeme tam být oba dva.“ A tak jsem tam byla já. Byla jsem sice tváří naší značky, ale on – svobodomyslný umělec s culíkem a láska mého života – byl mou oporou.

Tohle by bylo naše osmnácté výročí (vlastně třicáté, když to budu počítat od doby, kdy jsme se seznámili a zamilovali se do sebe, ale to je jiný příběh). Od té doby, co Stephan před třemi měsíci zemřel na rakovinu plic, jsem si vedla dobře. Alespoň jsem si to myslela.

Ale když ztratíte někoho blízkého, stačí jakákoli bezvýznamná, hloupá myšlenka, a úplně vás to rozhodí. Tou pro mě byla myšlenka na prázdné sedadlo. Napadl mě způsob, jak si zajistit pocit Stephanovy přítomnosti na přehlídce kolekce Donna Karan, která se měla konat o dva dny později: umístím doprostřed vchodu jeho červenou drátěnou plastiku muže v životní velikosti sedícího na židli, kterou vytvořil v polovině devadesátých let. Moje jarní kolekce byla inspirována Stephanovým uměním, a tak jsem chtěla, aby ji viděl. Ale jediné, co jsem teď cítila, byla jeho nepřítomnost. Jak lidé zvládají první výročí bez partnera a navíc na jevišti, kde je sleduje celý svět?

Ale neměla jsem na výběr. Musela jsem se vzchopit. Nejen kvůli sobě, ale kvůli těm, které označuji jako „my“: obrovskou společnost lidí, jejichž živobytí závisí na mé přítomnosti a konání přehlídky, od přípravářů, švadlen, návrhářů, prodejců, podpůrců prodeje a publicistů přes modelky, vizážisty, zákulisní asistenty a zvukaře až po ty, kteří to oblečení budou vyrábět, a maloobchodníky, kteří je budou prodávat zákazníkům, jimž se zalíbilo v časopise.

Tentokrát jsem se také musela zodpovídat novým majitelům, protože před deseti měsíci Stephan zařídil prodej naší společnosti výrobci luxusního zboží LVMH Moët Hennessy – Louis Vuitton, aby zabezpečil mě a naši rodinu na dobu, až s námi nebude. Nezúčastnit se přehlídky, jakékoli přehlídky, je nemožné. Nezúčastnit se této konkrétní přehlídky bylo nemyslitelné.

Podobné myšlenky se mi honily hlavou, než jsem upadla do neklidného spánku a vzbudila se, až když mi někdo zatřásl ramenem.

„Donno, Donno. Život už nikdy nebude jako dřív. Už nikdy to nebude jako dřív!“ To je jediné, co si pamatuji.

Byla to Ruthie Pontvianne, brazilská léčitelka a masážní terapeutka, která se stala pro Stephana během jeho nemoci nepostradatelnou a která teď se mnou žila a starala se o mě a mou domácnost. Ruthie plakala.

„Musíš se probudit, Donno! Teď! Podívej se z okna!“

V té době jsem bydlela na Woosterově ulici v SoHo, ani ne kilometr od Světového obchodního centra. Když jsem vyhlédla ven, jediné, co jsem viděla, byla obrovská mračna šedivého a černého kouře.

Každý má svůj příběh z 11. září a tohle je ten můj.

Stejně jako zbytek světa jsem ani já hned nemohla toho strašného rána vstřebat, co se děje. Na co se to dívám? Na nehodu? Explozi? Ruthie měla zapnutou televizi. Reportéři se domnívali, že se jedná o nehodu, nějaké pochybení pilota. To ale bylo jen zbožné přání.

Pak zazvonil telefon, a když jsem ho zvedla, slyšela jsem jen vzlykání. Byla to Gabby, která bydlela jen několik bloků odtud. Zrovna si byla po ránu zaběhat, když byla zasažena první věž. Nemohla jsem ji uklidnit, ale trvala jsem na tom, aby ke mně hned přišla. „Gabby, to bude dobré,“ řekla jsem jí. „Prostě přijď hned, jak to půjde. Musíme být spolu.“

Jakmile jsem zavěsila, volala Patti. Patti Cohen je moje dlouholetá přítelkyně (něco jako moje sestra) a byla PR ředitelkou Donna Karan International. Tou dobou již byla v kancelářích na Sedmé avenue, pětačtyřicet bloků na sever.

„Slyšela jsi to?“ zeptala se.

„Slyšela?“ uvědomila jsem si, že křičím. „Zatraceně, dívám se na to z okna!“

„Já vím, já vím. Ale poslouchej, ta přehlídka se konat bude…“

Přehlídka? Přehlídka? Zakroutila jsem hlavou. „Nemáš ani ponětí, co se tu děje. Žádná přehlídka nebude …“

V tu chvíli Ruthie zaječela. Do věže narazilo druhé letadlo.

Nepřestávala jsem se třást. Jestli jsem kdy potřebovala Stephana, tak to bylo teď. On by věděl, co dělat, on by to zvládl a postaral by se i o nás. V ruce mi opět zazvonil telefon, až jsem nadskočila. Zmáčkla jsem přijetí hovoru. Zase Patti.

„Patti, nemůžu s tebou mluvit …“

„Poslouchej. Oni – město, vláda – chtějí použít Zbrojnici a naše lavice pro třídění raněných,“ vyhrkla, odkazujíc k místu konání naší přehlídky poblíž centra a k polstrovaným lavicím, které jsme zajistili pro diváky. „Samozřejmě jsem jim řekla, že mohou použít, co budou chtít. A všechny odsud posílám domů.“

V tu chvíli jsem si uvědomila, že firma je plná lidí, počínaje švadlenami, které tam strávily celou noc, protože máme před přehlídkou kolekce Donna Karan New York. Nevěděla jsem, co dřív. Měla jsem budovu plnou lidí, za které jsem byla zodpovědná, moje dcera se hroutila a moje zbožňované město – moje rodné město, to, po němž jsem pojmenovala svou firmu – se stalo cílem útoku. Bylo toho na mne příliš. A tak jsem kompletně přepnula do režimu matky bojovnice. (Stejně jako tolik jiných žen, které znám, tohle dělám, když se cítím bezmocná: převezmu řízení a organizuji.) Jediné, co mi běželo hlavou, bylo: Musím je odtamtud dostat. Naše kanceláře byly blízko Times Square a já jsem se obávala, že se tohle místo stane dalším cílem útoku, společně s Empire State Building. Nikde nebylo bezpečno.

Gabby vešla do dveří, stále ještě ve svém černém běžeckém oblečení, a objaly jsme se. Chtěla za každou cenu odjet z města a já se zase zoufale potřebovala dostat do firmy. Ale brzy jsme zjistily, že se nedostaneme nikam. Celé město se uzavřelo: každá cesta, most i tunel. Nikdo nemohl opustit Manhattan jinak než pěšky.

Jak tak ubíhal den, poslali jsme zaměstnance, kteří uvízli ve městě, do showroomu naší kolekce Domov, vzdáleného několik bloků, kde jsme měli spoustu postelí, na kterých jsme vystavovali povlečení a peřiny značky Donna Karan. Zbrojnice se bohužel stala pouze čekárnou pro rodiny. Nebyli žádní nemocní nebo zranění. Jediné, co jsme mohli dělat, bylo viset očima na televizi a čekat na zprávy. V bytě byl špinavý vzduch, ale otevřením oken by se vše ještě zhoršilo.

A pak mě samozřejmě přepadl smutek – ten zdrcující, dusivý druh smutku, se kterým jsem celé týdny tak tvrdě bojovala. Nebyl jen kvůli Stephanovi. Byl kvůli všem. Byli jsme v tom všichni společně. 11. září 2001 mé soukromé truchlení splynulo s celosvětovým. Myslela jsem si, že ani město ani já nepřežijeme.

Jestli jsem se však za ty roky něco naučila, tak je to tohle: nějak prostě zvládnete pokračovat. Už nikdy nebudete tím stejným člověkem, ale ta skutečně úžasná věc je, že život jde dál. Postupně si zvykáte a jednoho dne se dokonce dokážete usmát a zase se bavit.

Jak se postupně odvíjely dny po 11. září, hledala jsem všude znamení, jiskru naděje, že zítra bude lépe. Pak mi to došlo. Bylo jasné, že Fashion Week se konat nebude, ale stále jsme plánovali jarní přehlídky – velmi malé, samozřejmě. Jaro je symbolem růstu, probouzející se přírody po temnotě a beznaději zimy. Měli jsme dvě prezentace v showroomech, jednu pro DKNY a druhou pro kolekci Donna Karan, a bylo povzbudivé vracet se do zaběhaných kolejí.

Po 11. září se naše město, naše země a náš svět semkly způsobem, jaký nemá obdoby. Podpora proudila z celého světa. Náš vynikající starosta Rudolph Giuliani nás požádal, abychom nedopustili vítězství teroristů, abychom se snažili žít pokud možno normálním životem. Módní průmysl se také spojil. Vzpomínám si, jak jsem stála vedle starosty, já na jedné straně a Ralph Lauren na druhé, obklopeni návrháři a modelkami oblečenými ve stejných tričkách, na kterých bylo srdce, spojeni v našem úsilí získat peníze pro rodiny obětí. Vnímala jsem zcela jasně, že se stane něco nádherného, když se společnost stará, spojí, spolupracuje a stvoří (to jsou má oblíbená S-slova) něco ve společném zájmu, který daleko přesahuje každého z nás.

Na smrt si nikdy nezvyknu, ale naučila jsem se s ní žít, poučit se z ní a osobnostně růst. Přišla jsem v životě o velkou spoustu milovaných osob – o otce, matku, nevlastního otce, dlouholetého psychiatra dr. Ratha, strýčka Burta, mé drahé přítelkyně Ritu Walsh, Lynn Kohlman a Gabrielle Roth – a tolik příbuzných, obchodních partnerů a lidí, se kterými jsem pracovala, a nedávno i o mladou asistentku Clarissu Block, která byla také Gabbyinou dobrou kamarádkou. (Dokonce i Felix, moje milovaná německá doga, umřel předčasně.) Když se ohlédnu zpět, vidím, že smrt a narození jsou v mém životě trvalým tématem. Něco skončí a něco nového se zrodí. Zbortí se vám svět a vy jste nuceni vybudovat nový.

A ten nový svět může být krásnější, než si vůbec dokážete představit. Nejvíce zničující smrt v mém životě je bezesporu Stephanova. Všechno mi změnila. Dvě desetiletí jsem na něho spoléhala, že vyřeší, urovná a zmírní všechny těžkosti, které vyvstaly. Ale jeho smrt mě rovněž přivedla k založení organizace Urban Zen, v níž se snoubí filantropie s obchodem, která mi umožňuje lidi nejen oblékat, ale oslovovat je v záležitostech, na kterých mi záleží ze všeho nejvíc. Urban Zen mi pomáhá nacházet klid v chaosu mého života. Zjistila jsem, že dávání má i svou sobeckou stránku, protože toho dostanete nazpět daleko víc.

Jsem velmi mladá duchem, dětinská v mnoha směrech. Stačí se zeptat Gabby. Říká, že jsem motýl, který neustále poletuje od jedné věci ke druhé a nikdy se neusadí. Je pravda, že nevydržím v klidu – nikdy jsem nevydržela. Jsem srdcem kočovník, neustále cestující, hledající odpovědi a pátrající po řešení problémů ostatních. Židovská matka zůstane navždy židovskou matkou.

Život je cesta, dobrodružství, při kterém se můžete z každého kotrmelce něco naučit. Musíte jen zůstat otevřeni, být kreativní a sledovat, kam vás cesta zavede. Protože ať se vám to líbí nebo ne, vaše plány se změní. Určitě si ale zabalte mých sedm jednoduchých kousků oblečení a vše doplňte smyslem pro humor. Bůh ví, že to budete potřebovat.

MOJE CESTA

1. ODKOJENÁ MÓDOU

„Jak jste se dostala k módě?“ Tuhle otázku slýchám téměř každý den. Odpověď zní: Obklopuje mě už od narození. Nejenže můj otec Gabby Faske šil obleky na zakázku, ale moje matka Helen Faske – v branži známá jako „Richie“ – byla modelkou, která později prodávala v módních salonech. Dokonce i muž, za kterého se provdala po otcově smrti, můj nevlastní otec Harold Flaxman, byl z oboru, i když z jeho druhého konce. Prodával laciné imitace a nekvalitní ohozy.

Móda byla všude kolem mě, až protivně všude. Když jsem byla dost stará na to, abych se mohla sama vydat vlakem do města, poflakovala jsem se po kancelářích za matčinými showroomy. Na střední jsem uspořádala svou první módní přehlídku. Při škole jsem pracovala jako prodavačka v butiku a byla jsem v tom fakt dobrá. Byla jsem si nejistá ve spoustě věcí, ale nikdy ohledně oblečení. Když šlo o oblečení, vždycky jsem věděla, co dělám.

Návrhářství mám v krvi. To jsem prostě já, nemůžu si pomoct. Vidím něčí problém – touhu vypadat vyšší, štíhlejší, dlouhonohá – a musím jej vyřešit. Prázdný prostor? Musím jej vyplnit. A látka, ta ke mně promlouvá. Přiložím ji k tělu a ona mi řekne, co mám dělat. Je to rozhovor beze slov. Stávám se sochařkou, tvaruji ji a pomáhám jí ubírat se takovým směrem, aby podtrhla to hezké a zakryla nedostatky. Tento způsob navrhování nelze někoho naučit. Jako každé umělecké vyjádření ho musíte cítit. Musíte ho mít v krvi a já ho tam prostě mám.

Na svého otce nemám mnoho vzpomínek, ale na jednu věc si pamatuji. Byly mi zrovna tři roky a byli jsme v jeho salonu s pánskou módou na křižovatce Čtyřicáté ulice a Broadwaye, v druhém patře, a sledovali jsme přehlídku ke Dni díkůvzdání pořádanou obchodním domem Macy’s. Protože jsem byla tak malá, postavili mě na radiátor u okna, abych lépe viděla. Užívala jsem si přehlídku, když se najednou v průvodu objevila skupinka osob představujících typické americké indiány: měli čelenky s obrovskými pery, obličeje pomalované válečnými barvami a poskakovali dokola a vzrušeně povykovali, prostě indiáni se vším všudy. Coby malému dítěti mi připadali jako průvod bubáků, kteří si přišli pro mě. Byla jsem strašně vyděšená. Seskočila jsem dolů a běžela se schovat do bezpečí stojanu s pánskými obleky. Obleky mého otce.

Ta tříletá holčička věděla pramálo o tom, že sama jednou bude navrhovat pánské oblečení a dokonce oblékat prezidenta Spojených států. Stala jsem se krejčovou, stejně jako můj otec. On byl skvělým krejčím. Líbí se mi představa, že mi předal štafetu, svůj talent, gen, protože to je to, v čem se s ním cítím nejvíc propojená. Fotografie mých rodičů a oděvů, které pro oba vytvořil – ta jejich sofistikovanost mě prostě dostala. Jak něco takového vystihnout, vytvořit, jak to dokázat? Takové výzvy podvědomě stimulují moje tvůrčí vášně.

Fotografie vypovídají o mých rodičích víc, než by kdy dokázala slova. Tančí na nich, smějí se a usmívají a v pozadí za nimi tušíte město. Moje matka vypadá jako mladá Ava Gardner a můj otec je absolutně šarmantní. Žili spolu na vysoké noze. Otcovo krejčovství přitahovalo nejrůznější slavné osobnosti, celebrity i gangstery – oblékal dokonce i newyorského starostu Vincenta Impelliterriho. Všichni mi říkali, jak byl můj otec okouzlující.

Vlastně celá jeho rodina. Faskeovi měli postavení a v jednom kuse přijímali hosty nebo chodili do společnosti. Můj otec Gabby měl šest sourozenců: dvě sestry, Miriam a Leah, a čtyři bratry, Sola, Heshyho, Abeho a Franka. S Frankem si byli nejbližší. Strýček Frank tehdy vedl okázalý život. Vlastnil obchodní zastoupení automobilů Pontiac, v té době velmi módních. Jeho společnost Montrose Motors sídlila v Brooklynu, kde bydlel. Jednoho dne volal strýček nadšeně otci. Komik Red Buttons si u něj právě vyměnil svůj starý vůz za nový a strýček Frank věděl, že Gabby by o ten starý velmi stál: žlutý kabriolet značky Pontiac z roku 1951. Otec za ním hned vyrazil, a tak jsme získali naše rodinné auto.

Gabby a strýček Frank rádi chodili do klubů, ať už v New Yorku, v Catskillských horách nebo na Long Islandu. Měli dobrý vztah s majiteli hotelu Concord v Catskillských horách a jejich prostřednictvím si vytvořili nejrůznější kontakty v showbyznysu. Strýček Frank, kromě toho, že vlastnil Montrose Motors, rovněž dělal manažera několika celebritám, včetně komika Buddyho Hacketta. Společně s tetou Dotty, se kterou měli čtyři děti, pořádali ve svém domě v Manhattan Beach večírky se spoustou zpěvu a tance. Občas tam zavítaly hvězdy jako Tony Curtis nebo Janet Leigh. V létě naše rodiny jezdívaly autem do Atlantic Beach na Long Islandu – oblasti, do které jsme se nakonec i přestěhovali – do letoviska Capri, kde jsme společně obývali chatku. Byla jsem ještě dítě, ale pamatuji se na ty oslavy, na ten cvrkot.

Pak, 1. května 1952, mejdan skončil. Otec byl na cestě z práce. Jeho přítel Morris ho vezl domů ve svém zeleném Cadillacu. Jeli po Brooklyn-Queens Expressway a jejich vozidlo zřejmě náhle prudce vybočilo. Na straně spolujezdce došlo k nárazu. Morris přežil, ale můj otec druhý den zemřel v nemocnici na poranění mozku. Bylo mu dvaapadesát.

Když někdo náhle zemře, jako v případě mého otce, všechno se dramaticky změní. Matčino chování. Jak se o vás všichni starají. Jak funguje vaše rodina. Jak definujete svou rodinu. Jak definujete sami sebe. A tenkrát jste navíc pocítili i finanční změnu, protože jste přišli o svého hlavního živitele. Z normálního dítěte se stanete dítětem, které ví, co je to smrt, ztráta a nejistota. Dopad, jaký má na člověka ztráta rodiče v tak raném věku, nemůžete pochopit, pokud to na vlastní kůži nezažijete.

O řadu let později, když mi bylo osmnáct či devatenáct, můj tehdejší přítel Mark Karan otevíral obchod s pánskou módou v Cedarhurstu na Long Islandu. Nazval ho Picadilly, podle ulice, na které sídlil. Markův otec nám vypomáhal. Zrovna se vrátil z Brooklynu, kde vyzvedával objednávku oděvů, která nebyla doručena včas. Rozbaloval ji a náhle se zarazil.

„Donno, jak že se jmenoval tvůj otec?“

„Gabby Faske.“

Otočila jsem se a on v rukou držel oblek visící na starém dřevěném ramínku s nápisem Výrobce oděvů Gabby Faske. V ohromení jsem po něm vztáhla ruku, abych se přesvědčila, že je skutečné. Jaká je pravděpodobnost toho, že po tolika letech, tolika oblecích, tolika obchodech, tolika kilometrech se ramínko Gabby Faskeho ocitne v Markově obchodě na Long Islandu?

Dívám se na to ramínko v rámečku na zdi a vím, že je otec stále se mnou a že je mi na mé cestě oporou.

Móda byla mým osudem. Což neznamená, že byla mým životním snem. Móda byla vlastně to poslední, co jsem chtěla dělat. Bylo to příliš zjevné, předvídatelné, příliš snadné. Jako většina dětí jsem se chtěla od svých rodičů odlišit. Snila jsem o tom, že budu tančit jako Martha Graham nebo Isadora Duncan, a později, jako náctiletá, jsem chtěla zpívat jako Barbra Streisand. V dospívání jsem tančívala ve svém pokoji až do noci. Ne před zrcadlem – tančila jsem pro ten pocit, ne aby to krásně vypadalo. Milovala jsem všechny druhy muzikálů a všechny hity padesátých let, co se hrály v jukeboxech. Přihlásila jsem se do každého představení na táboře i ve škole. Matka milovala můj hlas a vždycky chtěla, abych jí zazpívala. Ne že bych měla bůhvíjaký talent, ale budila jsem takové zdání.

Mým největším snem však bylo stát se matkou v domácnosti – být opakem té mojí. Moje matka musela chodit do práce, protože jsme potřebovali peníze, a také to bylo místo, kde vždycky ožila. Sedmá avenue byla její život, její duše. Když jsem byla malá, většina matek nepracovala mimo domov. Moje kamarády jejich matky vypravovaly do školy, po návratu domů jim chystaly horkou čokoládu a každý večer vařily večeři. Domov mého dětství tak nevypadal ani v nejmenším. Vyrůstala jsem ve čtvrti Kew Gardens v Queensu. Bydleli jsme v bytovém domě z červených cihel – na Queens to byla hezká budova. Náš byt nebyl malý, měl sedm místností: obývací pokoj a jídelnu, kuchyň, malý pokojík, matčin pokoj, ke kterému přiléhala šatna, a ložnici, o kterou jsem se dělila se starší sestrou Gail a chůvou, která u nás zrovna pracovala. Měli jsme dokonce i malou terasu. (I když jsem byla ještě malá, pamatuji si, jak jsem na ní seděla, když kolem procházel otcův pohřební průvod.)

Historky o mé matce by vydaly na celou knihu. Existuje tolik způsobů a slov, jak ji popsat: krásná, vznešená, kultivovaná, stylová. Ale také bláznivá, teatrální, temperamentní, komplikovaná, a jak dnes vím, trpící bipolární poruchou. Jak jsem již zmínila, v práci jí říkali „Richie“, ale v osobním životě měla odjakživa přezdívku „Queenie“, což tak nějak mluví za vše. Nevím přesně, kde začít, a tak začnu v době, když jsem byla ještě hodně malá. Byla odměřená, často v depresi a nebyla tu pro mě tak, jak bych si přála – nevítala mě doma po návratu ze školy a příliš se nezajímala o mé vzdělávání. Mám moc ráda, když si s vnoučaty vlezeme do mé postele a já jim čtu, ale moje matka nikdy nic takového nedělala. Pracovala od rána do večera a navíc do zaměstnání dojížděla vlakem. Domů se vracela pozdě a vyčerpaná.

Krátce poté, co Gabby zemřel, nás s Gail vypravila na tábor do Campu Alpine v osadě Parksville ve státě New York, v Catskillských horách. Tam jezdívaly newyorské židovské děti. Bylo mi jen tři a půl, přestože minimální věk pro účast byly čtyři roky. Bydlela jsem v chatce číslo nula, kde na nás ostřížím zrakem dohlížela žena, které jsme říkali Máma Sue. (V jednu chvíli naše rodinka čítala dokonce deset dětí.) Vzpomínám si, že jsem tam zažívala velký strach a od rána do večera jsem hledala svou matku, jakýkoli náznak její přítomnosti, doufajíc, že se tam objeví a vezme si mě domů. Ale neobjevila se.

Když se ohlédnu zpět, uvědomuji si, že měla závažnější problémy, jako ustavičnou migrénu a nejrůznější indispozice, ať už skutečné či vsugerované. Kam se člověk podíval, všude stály lahvičky s prášky. Sice svou práci milovala, ale musela zaopatřovat svou mladou rodinu a přitom pracovat v tvrdém, konkurenčním průmyslu, který byl založen na dobrém vzhledu. Neměla mnoho přátel, kteří by stáli za zmínku, pouze své sestry, se kterými byla rozhádaná. Sama potřebovala matku, ale její rodiče jí nebyli nablízku – ani já, ani Gail si o nich nepamatujeme víc, než že bydleli ve čtvrti Lower East Side a dědeček měj pojízdný kiosek. Není divu, že matka tu situaci jen stěží zvládala.

Brzy se znovu vdala – za Harolda Flaxmana, který vlastnil obchod s dámskými šaty v Brooklynu. Byl pohledný jako divadelní herec, ideál muže, s pohádkově bílými vlasy. Jednoho dne se prostě zjevil. Seznámili se v hotelu Concord v Catskillských horách (dám krk za to, že všechno, co se událo v mém dětství, vede zpět do tohoto hotelu). Vzali se 17. května 1953, rok a týden po smrti mého otce, v hale luxusního bytového domu Hampshire House na ulici Central Park South na Manhattanu. Sestra mi pověděla, že ta svatba byla krásná. Já jsem byla moc malá na to, abych se jí mohla zúčastnit. Po svatbě Gail ve škole neprozřetelně zmínila, že se nám změní příjmení. Queenie to rozzuřilo.

„Jmenuješ se Faske, a tak to i zůstane,“ řekla. Matka milovala to jméno a vše, co představovalo: postavení, osobní kouzlo, rušný společenský život. Příjmení Flaxman nic z toho nenabízelo.

Queenie byla ke mně mnohem milejší než ke Gail, protože jsem lépe souzněla s jejím estetickým cítěním. Byla jsem zpěvačkou, tanečnicí, umělkyní. Byla jsem vysoká a štíhlá a už jako dítě jsem měla cit pro oblékání. Jakožto bývalé modelce se jí zamlouvalo, že „vypadám“, jak tomu sama říkala. Sestru, která se jí nepodobala, otevřeně urážela. Queenie jí říkala, že má nohy jako dva špalky a že potřebuje makeup nebo alespoň cigaretu – něco, díky čemu by vypadala sofistikovaněji. Neuměla jsem oddělit tuhle protivnou matku od té, která ke mně byla laskavější. A dodnes to neumím.

Queenie byla velmi uzavřená. Jak jsem již zmínila, nepamatuji si, že by měla mnoho přátel. Měla, stejně jako otec, rodinu, ale nikdy se nenavštěvovali. V práci byla úplně jinou ženou: tou elegantní, stylovou Richie, která jezdila do města s uhlazenými černými vlasy, perfektně nalíčenou tváří, rudými rty, na podpatcích a v bezvadně padnoucích šatech, které jí ušil můj otec a pod kterými nosila podvazkový pás. (Po letech jsem se jejích šatů zbavila – taková škoda!) Pracovala pro řadu módních domů na Sedmé avenue, včetně návrháře Chucka Howarda, který v šedesátých letech navrhoval pod svou vlastní značkou vycházkové oblečení, a později mě představila Anne Klein. Jakkoli tuhle práci milovala, muselo být pro ni velmi vyčerpávající ji zvládat. Vždy, když se vrátila domů, proměňovala se v nikoho. Převlékla se do županu, uvázala si šátek na babku a odlíčila se. Když měla migrénu, což bylo poměrně často, lehla si v naprosté tmě na svou postel a my jsme věděly, že musíme být zticha.

Zní to bezútěšně a právě takové to bylo. V jistém slova smyslu matka zemřela zároveň s otcem. Gabby Faske byl láskou jejího života. Snažila se udržet jeho obchod, ale nešlo to. A tak přišla nejen o muže, ale také o finanční zabezpečení a všechny výhody, které s tím souvisely. Vždycky jsem si uvědomovala, že bychom měly úplně jiný život, kdyby byl otec naživu. Chudák Harold. Bylo mu devětačtyřicet, když se oženil s Queenie, které v té době bylo třiatřicet, a bylo to jeho první manželství. Byl nejmladší z deseti sourozenců a láskyplně pečoval o své staré rodiče. S Gail jsme si ho brzy oblíbily a jeho rodina se k nám chovala moc hezky. Ale na tom nesešlo, protože nebyl naším otcem. A co hůř, nikdy nevydělal moc peněz. Pracoval v módním světě, ale jak už jsem zmínila, jeho zboží mělo úplně jinou úroveň. Ta sofistikovaná byla Queenie.

Gail byla o osm let starší než já, chodila do školy a měla kamarády mimo domov. Já jsem trávila hodně času sama a necítila jsem se bezpečně. Samozřejmě, vždy na mě dohlížela nějaká chůva, ale s každou byl nějaký problém. Jedna požádala, aby za ní mohl přijít na večeři bratr, a když se rodiče vrátili domů, našli ji s „bratrem“ ve své vlastní posteli – oba byli nazí – a já jsem spala vedle nich. Pak tu byla jedna, která mě hlídala, zatímco Gail byla ve škole. Když se sestra vrátila domů, bylo zamčeno. Zazvonila na sousedy a ti zavolali policii. Policajti vyrazili dveře a našli chůvu opilou a v bezvědomí a mě řvoucí v postýlce. Později se dokonce vrátila pro svou týdenní mzdu.

Queenie mě neustále nabádala, abych před dveře stavěla nábytek, aby se k nám nikdo nemohl dostat. Byla jsem vychována ke strachu a obavám, že přijde někdo zlý a odnese mě. Dodnes se nejvíc bojím samoty. Dobře se vyspím, jen když jsem v domě s dalšími lidmi. Jinak jsem nervózní, poslouchám, i když vlastně nevím co.

Vždy jsem se snažila sblížit s nějakou jinou rodinou. Na konci chodby bydlela v bytě s jednou ložnicí dívenka z východní Evropy, Georgette Beicher, která byla o pár let starší než já. Její matka, švadlena, pracovala z domu a šila i pro mou matku. Byla to typická pečovatelka, neustále nám nabízela něco k snědku a přehnaně řešila, co jsme ten den dělaly ve škole. V jejich bytě jsem trávila spoustu času. Po letech jsem na Georgette narazila na setkání Globální iniciativy Billa Clintona a dozvěděla jsem se, že se z ní stala aktivní filantropka, stejně jako ze mne.

Table of Contents

1. ODKOJENÁ MÓDOU