Paulína Feriancová

Supertajný denník

Lucie H.

Ilustrovala Lucia Pelikantová

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Paulína Feriancová 2007

Illustrations © Lucia Pelikantová 2007

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2007

Prvé slovenské vydanie

Zodpovedná redaktorka Antónia Revajová

Editorka Zuzana Šeršeňová

Grafická úprava a sadzba Dodo Dobrík

Tlač SVORNOSŤ, a. s., Bratislava

ISBN 978-80-8085-250-4

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o.,

2011

Streda 3. marca

Dnes som tento super denník vyhrala v súťaži „Hviezdoslavov Kubín“, v triednom kole. Mama sa smiala, že aj ona v mojom veku (mám štrnásť) vyhrala v tejto súťaži druhé miesto. Vlastne ešte nemám štrnásť, ale už čoskoro budem. Aby som bola úplne presná, pred dvoma mesiacmi som mala trinásť rokov. Takže to je skoro štrnásť.

Štvrtok 4. marca

Ráno prišla naša triedna a povedala: „Do školského kola Hviezdoslavovho Kubína postupuje nielen Nina, ale aj Lucia. Práve idem zo zborovne, kde som sa dozvedela, že máme vybrať dvoch zástupcov triedy.“ Nina sa na mňa škaredo pozrela a odula hornú peru. Vyzerala v tej chvíli trochu ako vtákopysk. Z celej duše Ninu neznášam. Správa sa ako hysterka, strašne sa vyťahuje pred chalanmi a má na vlasoch melír. Všetky baby z triedy jej ho závidia. Aj ja by som chcela melír, ale mama s ocinom mi ho nechcú dovoliť. Vravia, že keď budem plnoletá, môžem si hlavu prefarbiť hoci aj na ružovo-zeleno. Mne by stačil aj obyčajný melír.

Piatok 5. marca

Vlastne som spočiatku bola veľmi sklamaná, že som nevyhrala knihu. Nina vyhrala Harryho Pottera a Fénixov rád. Veľmi som toho Pottera chcela, ten diel ešte nemám, ale nakoniec som skončila druhá. Tak mám denník. Teraz som aj trochu rada, lebo som zistila, že písanie ma celkom baví. A keď mama vidí, že niečo píšem, neotravuje ma s umývaním riadu, vynášaním smetí, upratovaním, domácimi úlohami a tak ďalej. Len ma rozčuľuje môj brat Filip, ktorý mi stále nakúka cez plece a chce zistiť, čo píšem. Je v puberte, čelo má celé povyrážkované a kradne mi pleťovú kozmetiku. Jednoducho je úplne príšerný. Asi pôjdem písať na terasu.

Supéééér, mám tu pokoj a navyše dýcham čerstvý vzduch.

Hm, ale je tu hrozná zima, radšej idem dnu.

Sobota 6. marca

Je práve 7.25 a pred desiatimi minútami ma zobudilo sťahovacie auto, ktoré prišlo odsťahovať susedov z vedľajšieho domu. Mama hovorí, že tu bývali odjakživa a naša ulica bude bez nich ako bez duše. Najviac ma štve, že ma zobudili tak skoro! Veď je sobota a ja som mala spať minimálne do desiatej!

Tak. Už je skoro obed. Dnes mi môj trik s písaním nevyšiel. Mama ma najprv prinútila povysávať (podlo zneužila svoju alergiu na prach. Vyhlásila: „Lucia, keď už nechceš žiť v čistote a poriadku ty, ber ohľad aspoň na mňa. Chceš, aby mi alergia kvôli tebe prešla do astmy?“), potom ma pod zámienkou, že mi ide kúpiť nové tenisky vylákala na nákup. Nakoniec si kúpila kabelku a pančušky. Ja síce tenisky nemám, ale mama má z toho nákupu výčitky svedomia. Dovolila mi dnes ísť k Martine Kráľovičovej. Martina je moja najlepšia kamoška, má skoro štrnásť rokov a chodí so mnou do triedy. Nemôžeme spolu sedieť, lebo, ako hovorí naša triedna: „Keď Lucia sedí s Martinou, je to jedna nepretržitá diskusná relácia.“ Takže teraz sedíme na opačných koncoch triedy, ale celú hodinu na seba aspoň žmurkáme a robíme rôzne srandy. Ale iba keď sa učka nepozerá.

Nedeľa 7. marca

Včera som bola u Martiny. Bolo super, jej mama nám na olovrant spravila hranolky. U nás sa vôbec nejedávajú, lebo po a) mama je stále na diéte a po b) ocino je zástancom zdravého stravovania. Dokonca je vegetarián a z času na čas do toho núti aj nás. My s mamou sa občas dáme prehovoriť, ale Filip je v tomto neoblomný. Niekedy si myslím, že bol v predchádzajúcom živote klobásou alebo párkom.

U Martiny sme jedli hranolky, a pretože ich mávam len občas, chcela som to využiť a poriadne som sa najedla. Trikrát som si priložila. Potom som išla domov.

Celú noc som presedela na záchode, lebo môj žalúdok nie je zvyknutý na také mastné jedlá. Mama chcela o druhej nad ránom volať pohotovosť, ale ocino jej v tom zabránil. „Keď si nevie dať pozor na to, čo do seba pchá, nech teraz trpí. Ja som v jej veku žiadne hranolky nejedol a vôbec mi to nechýbalo. Vierka, pohotovosť nevolaj, Lucia si aspoň zapamätá, čo je zdravé jedlo a čo nie!“ Mama sa na mňa súcitne pozrela, ale ocinovi radšej neodporovala. Keď sa rozhovorí na tému ZDRAVÉ JEDLO, nedá sa zastaviť a hádať sa s ním v takej chvíli sa nevypláca. Nakoniec mi však potajomky priniesla sódu bikarbónu, aby som tie muky prežila.

Pondelok 8. marca

Voľakedy sa v tento deň oslavoval Medzinárodný deň žien. Dnes nám to povedala naša slovenčinárka, keď videla, ako nás chalani predbiehajú v rade na obed. Hrozne ju to pobúrilo a začala na nich vykrikovať: „To ste džentlmeni? Práve dnes by ste sa mali voči svojim spolužiačkam správať slušnejšie ako inokedy!“ Keď im vysvetlila prečo, chalani sa na tom začali baviť a začali nám akože dvoriť. Najprv dievčatám prepustili miesta v rade, potom mi Tomáš Hladík navrhol, že mi môj obed zanesie na stôl. Ale to už myslel úplne vážne. Asi sa mu trochu páčim, lebo sa dosť červenal. Aj mne sa páči, preto mu odpustím, že keď mi to kládol na stôl, trochu ma oblial paradajkovou polievkou. Hneď sa veľmi ospravedlňoval. „Prepáč, Luca, fakt som nechcel, niekto do mňa drgol zozadu, fakt prepáč.“ Začervenal sa ešte viac, od rozpakov odniesol svoj nedojedený obed k okienku a ušiel domov. Je fakt zlatučký.

Utorok 9. marca

Mama dnes v koši so špinavou bielizňou našla môj biely svetrík poliaty paradajkovou polievkou. Veľmi ju to nahnevalo, hoci nechápem prečo, veď ho práčka vyperie.

Niekedy mám pocit, ako keby nadržiavala bratovi. Filip má sedemnásť rokov a chodí na gymnázium. Asi už má frajerku, lebo si pred časom začal čistiť zuby. A dokonca si prestal hrýzť nechty na rukách. (Raz dávno som ho prichytila, ako si hrýzol nechty aj na nohách. Fuj, humusák.) Musí to byť vážne.

Filip hráva pretekársky futbal a vždy z tréningu prinesie dres a ponožky zašpinené od trávy či blata. Zaujímavé je, že jemu mama nenadáva. Ako vravím, otvorene mu nadŕža!

Dnes sme mali v škole test z matiky. Ak niečo naozaj neviem, tak je to matematika. Na test som sa svedomito pripravovala celú prestávku pred hodinou. Dúfam, že dopadne dobre. Nina Trubačová, samozrejme, vyhlásila, že výsledok príkladu bol + 25. Postavila sa k mojej lavici, pohodila svojou melírovou hlavou a povedala: „Malo to byť + 25, to je jasné. Dvakrát som si robila skúšku správnosti.“ To je teda úplne vedľa, lebo výsledok bol – 19. Zajtra sa dozvieme známky, už sa teším, ako bude Nine do plaču, keď zistí, že má pätorku!

Streda 10. marca

Dnes sme sa dozvedeli výsledky včerajšieho testu. Nina nakoniec neplakala, mne je však do plaču aj teraz. Naozaj neviem, ako sa to mohlo stať, ale výsledok toho príkladu bol + 25. Je pravda, už som si nestihla spraviť skúšku správnosti, ale podľa mojich výpočtov to malo byť úplne inak. Z testu mám guľu, tento polrok už druhú. Ani o jednej zatiaľ rodičia nevedia. Neviem, ako dlho to ešte dokážem tajiť, jedno je však isté: v apríli bude rodičko, a to je môj koniec!

Štvrtok 11. marca

Ocino ma stále núti, aby som sa začala učiť po anglicky. Neviem, prečo si myslí, že musíme všetci vedieť po anglicky! Učia sa vari v Londýne deti po slovensky? V škole máme nemčinu, mám z nej jednotky a dvojky, na vysvedčku som mala jednotku. Čo sa mňa týka, mne to stačí.

Každý štvrtok chodievam na výtvarnú do základnej umeleckej školy. Veľmi ma to baví, milujem farby, ich vôňu, odtiene, možnosti, ako sa dajú medzi sebou kombinovať. Najradšej mám, keď nám učiteľ povie, že máme voľnú tvorbu. To znamená, že si môžeme kresliť či maľovať, čo chceme a ako chceme. Dnes sme však museli modelovať z hliny. Urobila som hada a džbán. Učiteľ povedal, že práce dá vypáliť, aby sme si ich nabudúce mohli pomaľovať. Celkom ma to modelovanie bavilo, len mi prekáža, že mám hlinu za nechtami a vôbec sa to nedá umyť.

Piatok 12. marca

Konečne je piatok!!! Piatok je fajn, lebo máme posledné dve hodiny telesnú a potom sa už vlastne začína víkend. Ocino sľúbil, že ma v sobotu vezme do kina (neviem síce, čo dávajú, ale to je jedno, hlavne že pôjdeme do kina).

Filip dnes prišiel domov so spolužiačkou. Asi spolu chodia, lebo sa na ňu stále tak zvláštne pozerá a smeje sa na všetkom, čo povie. Mne sa teda nepáči ani trochu. Je strašne chudá a vysoká a má piskľavý hlas. A hovorí mi Lucinka, ako keby som bola malé dievčatko. Takto mi už nehovorí ani mama. Babka z Modry ma tak volá, ale ona môže. Veď mi je babka.

Do vedľajšieho domu (do toho vysťahovaného) nejaká pani stále vodí cudzích ľudí, aby sa pozreli na dom aj na záhradu. Najprv mi to bolo podozrivé, aj som ju trochu špehovala, ale mama povedala, že je to pani z realitnej kancelárie a snaží sa niekomu ten dom prenajať. Zatiaľ sa mi nepáčil nikto, všetci boli starí a nudní. Dúfam, že sa vedľa nasťahuje niekto so psom. Milujem psy, ale som alergická na srsť (a na peľ, oriešky, čokoládu, pomaranče atď.), a tak mi naši psa nechcú dovoliť. Vlastne mi nechcú dovoliť nič. Ani melír.

Sobota 13. marca

Hrozne som sa pohádala s Filipom. Začalo sa to už ráno, keď sa chystal na futbalový zápas. Vtrhol mi do izby a začal v skrini hľadať čisté biele ponožky. Filip je, ako hovorí moja mama, „najväčší bordelár v Slovenskej republike a priľahlých štátoch Európskej únie“. Navyše je aj lenivý a špinavú bielizeň namiesto do koša na bielizeň hádže pod svoju posteľ. V jeho izbe je strašný smrad, chodím tam len v absolútne nevyhnutnom prípade a mama s ocinom tam nevkročili už skoro rok. Je tam naozaj veľký smrad.

Nuž a dnes ráno náš „poriadkumilovný“ Filip zistil, že nemá čisté biele ponožky (ich tréner na nich trvá) a preto o 07.00 vtrhol ku mne, vykríkol: „Mám ponožkovú krízu!“ a vrhol sa na moje zásuvky. Samozrejme, že ma zobudil (minulý týždeň to boli sťahováci, dnes Filip, no ja mám smolu!!!). Začala som na neho kričať, on potom na mňa, potom prišla mama, aby zistila, kto robí v sobotu ráno taký hluk, začala na nás kričať aj ona a nakoniec si prišiel trochu pokričať aj ocino. Nedopadlo to veľmi dobre, lebo sme mali všetci zlú náladu, pri raňaj- kách sme neprehovorili ani slovo a najhoršie na tom všetkom je, že ocino sa vôbec ráno nevyspal, po obede si trochu zdriemol a prespal celé popoludnie. Do kina sme nešli.

Filipovo futbalové družstvo zápas prehralo. Ešteže je na svete spravodlivosť.

Nedeľa 14. marca

Konečne som sa vyspala. Prebudil ma až okolo desiatej veľký hlad.

Vonku trochu poletuje sneh, dúfam, že sa veľmi nerozsneží. Táto zima nie a nie skončiť, miestami mám pocit, že sa začala nová doba ľadová.

S Filipom som sa pomerila, hlavne preto, lebo som potrebovala, aby mi vypočítal úlohu z matematiky. On zas odo mňa chcel, aby som zaňho umyla po obede riad. V tom sa totiž cez víkend striedame, raz ja, raz Filip. Zvyčajne si za to dávam od Filipa platiť (20 korún za riad po veľkom obede, ak sú pripálené hrnce a pekáče, tak je to s príplatkom), ale dnes som ho umyla zadarmo, výmenou za vypočítanú domácu úlohu.

Sneží čoraz hustejšie, už sa to ani neroztápa a strecha na susednom dome je úplne biela. Asi zavolám Martine, či by k nám neprišla.

Super, príde o hodinu. Sľúbila, že prinesie aj nejaké dobré video. V izbe mám totiž televízor s videoprehrávačom. Trvalo mi skoro dva roky, kým som našich prehovorila, aby mi ho dali. Najprv nechceli, vraj by som už úplne prestala vychádzať z izby. Čiastočne mali pravdu, ale aj tak musím vychádzať, lebo kuchyňu máme na prízemí a ja mám izbu na poschodí.

Keď som mame oznámila, že príde Maťa, povedala: „Fíha, no keď tu budete mať babinec, pripravím vám nejakú dobrôtku. Čo ty na to?“ Už sa teším! Mám také tušenie, že to budú pražené mandle.

Martina už odišla domov. Z príjemného popoludnia nakoniec nič nebolo, lebo sa nám videopáska (priniesla Shreka 2) zasekla v prehrávači. Tak sme pozerali telku, dávali nejaký historický film, trochu nudný. Najhoršie bolo, keď nám mama priniesla sľubovanú „dobrôtku“. Namiesto mandlí sme na tanierikoch dostali očistenú mrkvu. Vraj je dobrá na oči aj na zuby. Tak na to sa môžem vykašľať, radšej budem nosiť okuliare alebo kontaktné šošovky.

Pondelok 15. marca

V stredu bude školské kolo Hviezdoslavovho Kubína, už sa celkom teším. Len neviem, čo si mám obliecť. Bude to v jedálni a môžu prísť aj naši spolužiaci. Bude tam aj Tomáš Hladík, preto sa musím dobre pripraviť a dať si na seba niečo pekné, musím jeho aj porotu zaujať. Chcem byť krajšia a zaujímavejšia ako Nina. Ale ako zistím, čo si chce obliecť?

Mám super nápad! V drogérii som videla vymývateľný šampón, ktorý dočasne zafarbí vlasy. Potom stačí raz-dvakrát umyť hlavu, a je po farbe. Mám orieškovohnedé vlasy, ale stále túžim po blond farbe. Myslím, že by mi veľmi pristala. Keby som mohla mať aspoň ten melír!

To farbenie musím vymyslieť tak, aby naši na nič neprišli. Jednoducho si vlasy zajtra pred spaním zafarbím a ráno si dám čiapku, aby nič nezbadali, a v stredu večer si ich umyjem. Áno, to by mohlo fungovať!

Koniec ukážky

Plnú verziu e-knihy si môžete zakúpiť v internetovom kníhkupectve Martinus.sk na adrese:

http://www.martinus.sk/?uItem=104640

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Marec

Koniec ukážky