Kruh věrných (ukázka)
Author: Nora Roberts
Date: 2016-11-28 00:00:00+01:00
Publisher: Alpress

Copyright © 2006 by Nora Roberts

Translation © Soňa Tobiášová, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít
nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného
souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací
nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu MORRIGAN‘S CROSS
přeložila Soňa Tobiášová

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,
v edici Klokan, 2016
shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-342-8 (ePub)

ISBN 978-80-7543-343-5 (mobi)

Pro mé bratry Jima, Buze, Dona a Billa.

Jen statečnost si zaslouží krásu.

DRYDEN

Ustaň, dobrá paní, jasný den skončil.

Dál musíme temnotou.

SHAKESPEARE

PROLOG

To déšť ho přiměl myslet na ten příběh. Liják, smáčející okna, zuřící na hřebeni střechy a jeho ledový dech pode dveřmi.

Vlhkost mu zalézala do kostí, třebaže se uvelebil u ohně. Za dlouhých, chladných podzimních večerů na něj už silně doléhal věk, a to ještě nepřišla temná zima.

Děti se shlukly kolem něho, usedly na zem nebo se po dvou až třech vtěsnaly na židle a natáčely k němu tváře. Slíbil jim totiž příběh, který by zahnal nudu nevlídného dne.

Neměl v úmyslu vyprávět jim právě tento, vždyť některé z nich byly ještě malé, a příběh měl do pohádky daleko. Avšak déšť mu dnes našeptával slova, která ještě ani nevyslovil.

A tomu i vypravěč, možná právě vypravěč musel naslouchat.

„Znám jeden příběh,“ začal a několik dětí se ošilo očekáváním. „Je o odvaze i zbabělosti, o lásce i ztrátě, o životě i smrti.“

„I o příšerách?“ zeptalo se jedno z nejmenších dětí se strachem i úžasem v modrých očích.

„Vždycky jsou tam nějaké,“ odpověděl stařec. „A taky lidé, co se k nim přidají, a lidé, co s nimi vždycky budou bojovat.“

„A ženy!“ ozvala se jedna ze starších dívek a přiměla ho k úsměvu.

„Jistě. Ženy statečné a věrné i ďábelsky zákeřné. Poznal jsem v životě obojí. A příběh, co vám povím, se stal už velmi dávno. Má mnoho začátků, ale jen jeden konec.“

Vítr venku zaskučel a starý muž se napil čaje, aby si svlažil hrdlo. Pak zapraskal oheň a vrásčitá tvář v jeho záři vypadala jako zalitá krví.

„Tohle je jeden začátek. V podvečer na vrcholku léta rozrazil černé nebe blesk, zatímco čaroděj z vysokého útesu pozoroval běsnící oceán.“

1

EIRE, KRAJ CHIARRAI, 1128

Také v něm zuřila bouře, černá a neslitovná jako ta, co se právě hnala přes moře. Rozpalovala mu krev, stejně jako okolí, a svářela se v něm, zatímco stál rozkročený na vlhkém kameni.

Dal té bouři jméno Žal.

Žal se usadil v jeho očích a zasahoval ho jako blesky krajinu kolem. A zuřivost, kterou vyvolal, sršela z konečků jeho prstů a měnila se v hromové rány silné jako výstřely z děla.

Zvedal hůl vysoko nad hlavu a vykřikoval magická slova. Tím rozdmychával rudé záblesky hněvu a hořce modrou bouři, které se pak svářely v povětří s děsivou silou, jež zahnala smrtelníky do chat a jeskyní. Tam za dveřmi na závoru utěšovali hloučky plačících dětí a modlili se každý ke svému bohu.

Tahle bouře však rozechvěla i víly v jejich příbytcích.

Skály zpívaly, mořská voda se podobala pekelné černé tlamě, ale on zuřil a tesknil stále dál. Z poraněné oblohy začal padat rudý déšť, který jako horká krev smáčel a spaloval půdu a přiváděl k varu mořskou hladinu.

Ta noc měla být později nazvána Nocí beznaděje, a ti, kdo se o ní odvážili mluvit, museli zmínit kouzelníka na vysokém útesu, jemuž krvavý déšť skrápěl plášť a stékal po jeho tváři jako slzy smrti, zatímco vzýval nebe i peklo.

Jmenoval se Hoyt a pocházel z rodu Mac Cionaoitheů, potomků Morrigan, bohyně a královny víl. Měl nesmírnou moc, ovšem stejně mladou, jako byl on sám. Teď ji využíval s vášní, která nedávala prostor uvážlivosti, povinnostem či světlu. Zacházel s ní pouze jako s mečem a kopím.

To, co tou hroznou bouří volal, byla smrt.

Zatímco vichr kvílel, otočil se zády k moři, a to, co volal, uviděl stát na blízké vyvýšenině. A ona – protože kdysi byla ženou – se usmála. Její krása se zdála nesmírná, ale chladná jako led. Oči měla něžně modravé, rty jak růžové okvětní plátky a pleť mléčně bílou. Když promluvila, zazněla hudba, hlas sirény, jenž svedl na poslední cestu tolik chrabrých mužů.

„Ale že sis pospíšil, Mac Cionaoithe. To abys mě vyhledal? Už se nemůžeš dočkat mého polibku?“

„Tím jsi zabila mého bratra?“

„Ách, smrt je…“ Nevšímavá k vichru a dešti si stáhla z hlavy kápi. „Mnohem složitější. A ty zas příliš mladý, abys pochopil její slávu. Dala jsem mu dar. Vzácný a mocný dar.“

„Zatratila jsi ho.“

„Hm.“ Mávla rukou. „Tak mírná cena za věčnost. Patří mu teď celý svět a smí si brát, co se mu zachce. Pochopil víc, než jsi kdy spatřil ve snu, a je můj víc, než kdy byl tvůj.“

„Démone, jeho krev je na tvých rukou, a přísahám při Bohyni, že tě zničím.“

Zasmála se tak radostně jako děcko, kterému někdo slíbí pamlsek. „Na mých rukou, v mém hrdle. Stejně jako moje je jeho. On je teď totiž jako já, dítě noci a stínů. To bys chtěl zároveň zničit i svého bratra? Svoje dvojče?“

Když se k němu blížila, zavířila kolem jejích nohou temná mlha, která se před ní rozestupovala. „Cítím tvoji sílu a tvůj žal i úžas. Nabídnu ti dar, Hoyte, staň se znovu jeho dvojčetem. Přijmi smrt, jež je nekonečným životem.“

Hoyt svěsil ruku s holí a zadíval se na tu ženu skrze závoj deště. „Chci jen tvoje jméno.“

Vznášela se nad mlhou a rudý plášť za ní přitom vlál. Hoyt uviděl obliny bílých ňader, vystupujících z krajkového živůtku její róby. Spolu se závanem její nesmírné moci pocítil i nehorázné vzrušení.

„Mám jich tolik,“ odpověděla a dotkla se jeho paže – jak se dostala tak blízko? – jen konečkem prstu. „Chceš slyšet moje jméno, až se spojíme? Ochutnat ho na svých rtech, jako já ochutnám tebe?“

Hoyta začalo pálit ve vyschlém hrdle. Světle modré oči ho vábily a chtěly ho utopit. „Ano, chci znát, co zná můj bratr.“

Znovu se zasmála, ale znělo to jako hrdelní smích hladového zvířete. A její modré oči začaly rudnout. „Žárlivost?“

Přejela mu rty po ústech a měla je docela ledové. Přesto stále vábily. Srdce mu v hrudi začalo divoce tlouct. „Chci vidět, co viděl můj bratr.“

Přiložil dlaň k tomu dokonalému ňadru a cítil, že se pod ní nic nepohnulo. „Řekni mi své jméno.“

Opět se rozesmála a temnou nocí probleskly její tesáky. „To Lilith si tě bere, Lilith tě stvoří. Síla tvé krve přejde do mé a pak budeme společně vládnout světu a všem ostatním.“

Pak zvrátila hlavu, chtěla se na něho vrhnout, ale Hoyt pomocí svého žalu a zuřivosti zaútočil hrotem hole proti jejímu srdci.

Zvuk se zařízl do noci a přehlušil na chvíli bouři, než s ní splynul. Nebyl to ani lidský, ani zvířecí řev. Tohle byl démon, který ho připravil o bratra, jenž skrýval zlo za chladnou krásou, ale taky krvácel, všiml si Hoyt, protože z rány na hrudi přece jen vytryskla krev.

Vzápětí s vřískotem odlétla a zmítala se ve vzduchu, ozařována blesky. Slova, která chtěl vyslovit, pohltila hrůza při pohledu na ten výjev.

„Ty ses opovážil?!“ slyšel, jak zuřivě vrčí. „Ty sis dovolil použít svá ubohá kouzla na mě? Já chodím po tomto světě už celých tisíc let.“ Přejela rukou po své ráně a pak s ní mrskla před sebe.

Pár kapek, které Hoytovi dopadly na paži, řezalo jako nože.

„Lilith!“ vykřikl. „Tímto tě odháním navěky! Odháním tě z tohoto místa právem své krve,“ volal, vytáhl dýku a řízl se do dlaně. „Krve božstva, jehož jsem potomkem, z moci mě dané při narození, vyháním tě…“

Něco se přihnalo po zemi a náhle na něho zaútočilo pekelnou silou a zuřivostí. Společně přepadli z útesu na nerovnou plošinu těsně pod ním. Skrze vlny bolesti a hrůzy Hoyt spatřil tvář útočníka, která se tolik podobala jeho. Tvář, která kdysi byla tváří jeho bratra.

Teď páchl po krvi a smrti a v zarudlých očích bylo zvíře, jímž se bratr stal. V Hoytově srdci se přece jen rozhořel plamínek naděje.

„Ciane, pomoz mi ji zastavit. Pořád ještě máme šanci.“

„Copak necítíš moji sílu?“ Cian ho popadl za hrdlo a silně stiskl. „A to je teprve začátek. Jsem totiž věčný.“ Naklonil se a téměř hravě slízl bratrovi trochu krve z tváře. „Ona tě chce pro sebe, ale já mám taky hlad. Tak hrozný hlad. A krev v tobě je přece taky moje.“

Odhalil tesáky a zaryl je do Hoytova krku, ale Hoyt se napřáhl a vrazil do něj dýku.

Cian šokovaně zavyl, chytil se za ránu a pak už jen padal. Hoyt měl na chvíli dojem, že zahlédl bratra, skutečného bratra. Pak už nebylo slyšet nic než běsnění bouře a lijáku.

Začal se plazit zpět na útes. Prsty smáčené krví, vodou i potem mu klouzaly, blesky ozařovaly bolestný výraz tváře, jak pomaličku a s námahou stoupal vzhůru. Místo na hrdle, kde ho zranily tesáky, hořelo jako vypálené znamení. Z posledních sil se vyškrábal na hranu útesu.

Kdyby tam na něho čekala, byl by s ním konec. Vyčerpal se nejen zápasem, ale i záchvatem vzteku a žalu. Neměl u sebe nic než dýku, ještě potřísněnou bratrovou krví.

Když se překulil na záda a těžký déšť začal bičovat jeho tvář, byl sám.

Možná to přece jen stačilo, pomyslel si, a dokázal démona odeslat zpět do pekla. Stejně jako zatratil vlastní tělo a krev.

Převalil se na břicho, zvedl se na všechny čtyři a začal zuřivě dávit. Kouzlo se mu v ústech změnilo na popel.

Potom se doplazil ke své holi, opřel se o ni a vstal. Když odcházel z útesů po pěšině, kterou by našel i poslepu, velmi těžce dýchal. Bouře ztrácela sílu, stejně jako on, a změnila se v pouhý vytrvalý liják.

Brzy ucítil vůni domova – koně, seno, byliny, jež používal na ochranu, a kouř z ohniště, v němž nechal doutnat oheň. Nic z toho ho ale netěšilo, nevracel se se slávou.

Belhal se ke své chatě a už mu skoro docházel dech. Věděl, že kdyby se démon, co odnesl jeho bratra, vrátil, byl by docela ztracený. Každý stín, každý temný tvar, vyvolaný pohybem stromů ve větru, mohl znamenat jeho konec. Nejen smrt, ale něco horšího. Hrůza z toho pomyšlení ho nutila opakovat si zaklínadla, jež teď zněla jen jako modlitby.

Zpod přístřešku zafrkal kůň, jakmile ho ucítil, ale Hoyt pokulhával ke dveřím do chatrče.

Uvnitř bylo teplo a ulpěla tam vůně po bylinách, které spálil předtím, než se vydal na útesy. Zavřel za sebou na závoru a dveře umazal svou i Cianovou krví. Udrží ji to venku? napadlo ho. Pokud byla pravda, co se dočetl, nesměla nikam vstoupit bez pozvání. Nezbývalo mu než tomu uvěřit, případně ještě ochrannému kouzlu, které halilo jeho domov.

Mokrý plášť nechal sklouznout na zem a bojoval s pokušením svalit se tam také. Musel však namíchat ozdravný lektvar, aby se mu vrátila nějaká síla, aby mohl sedět u ohně, starat se o něj a čekat na svítání.

Udělal všechno, co mohl, aby ochránil rodiče, sestry a jejich rodiny. Nezbývalo než věřit, že to zatím stačí.

Cian byl mrtvý, a to, co se vrátilo s jeho tváří a tělem, zničil. Teď už jim nemohl nijak ublížit. Ovšem to, co ho stvořilo, ano.

Musí najít silnější ochranu. A pustí se znovu po stopě toho démona. Zasvětí život tomu, a to teď odpřisáhl, aby ho zničil.

Shromažďoval lahvičky a hrnce na lektvary a ruce se širokými dlaněmi a dlouhými prsty se mu třásly. Temně modré oči měl zakalené bolestí – těla i srdce. Vina ho tížila jako olověný rubáš. Vnitřní démoni mu nedávali klid.

Nedokázal zachránit vlastního bratra. Místo toho ho proklel a zatratil, poslal ho navěky pryč. Ale jak mohl dosáhnout toho ohavného vítězství? Bratr byl vždycky o něco silnější, natož pak v novém těle.

Takhle jeho kouzla zničila to, co kdysi miloval. Svoji živou polovinu plnou energie, protože on byl ten druhý, ten klidný a uzavřený, který se víc věnoval studiu a práci než společnosti lidí.

Cian měl naopak rád lidi. Rád hrál a pil, toužil po ženách a zábavě.

„Ta jeho láska k životu,“ šeptal Hoyt při práci, „ta ho zabila. Já jsem zničil jen tělo bestie, do kterého ho lapila ona.“

Musel tomu věřit.

Bolest mu téměř rvala žebra, když si stahoval halenu. Všude po těle se mu rozlézaly načernalé modřiny, stejně jako žal a provinilost mu užíraly srdce. Musí začít myslet prakticky, nařizoval si, když se natíral mastí. Pak divoce klel, zatímco si obvazoval zlomená žebra. Nejméně dvě, jestli dobře počítal, a pochopil, že návrat domů po ránu bude ještě větší utrpení.

Napil se léčivého odvaru a přisunul se blíž k ohni. Přihodil na něj trochu rašeliny, aby zčervenal, a uvařil si na něm čaj. Pak ho popíjel, a přitom tesknil.

Narodil se s výjimečným darem, který odmalička pěstoval a rozvíjel. Často o samotě studoval, cvičil a snažil se chápat jeho význam.

Cian neměl tak silnou moc, ale ani se o ni tak nezajímal. Využíval kouzla spíš jen pro vlastní zábavu a pobavení druhých.

Občas dokázal přesvědčit i Hoyta, aby se s ním podílel na nějaké lotrovině. Jednou proměnili kluka, který strčil jejich sestru do bláta, v hlučného osla s dlouhýma ušima.

Cian se mohl potrhat smíchy. Hoyt se naopak tři dny potil a trápil, než se mu podařilo kouzlo zrušit, bratr se tím odmítl zabývat.

Už se přece jako osel narodil. Jen jsme mu dopřáli jeho skutečnou podobu.

Od dvanácti let se Cian víc než o kouzla zajímal o zbraně. Což bylo dobře, dumal Hoyt u hořkého čaje. S kouzly stejně zacházel nezodpovědně, kdežto s mečem jako skutečný kouzelník.

Ani ocel, ani kouzla ho nakonec nedokázaly zachránit.

Hoyt se narovnal a klepal se zimou i u ohně posíleného rašelinou. Venku ještě doznívala bouře, déšť zaléval střechu nad jeho hlavou a šuměl ve větvích okolního lesa.

Nic jiného, ani zvíře, ani jiná hrozba, se neozývalo. Byl tu docela sám se vzpomínkami a lítostí.

Tu noc se měli s Cianem vydat do vesnice. Jenže se opět zabral do práce a neměl na pivo chuť. Vlastně ani na lidi a venkovskou zábavu.

Netoužil po ženě, Cian naopak téměř pořád.

Kdyby se nechal přemluvit a jeden mizerný večer nepracoval, Cian mohl žít. Ten démon by jistě nepřelstil oba najednou. On by určitě vycítil, co je to stvoření zač, i navzdory kráse a svůdnosti.

Cian by s ní neodešel, kdyby měl po boku bratra. A jejich matka by teď nemusela plakat. Nekopali by hrob a při Bohyni, tělo, které pohřbili, by znovu nepovstalo.

Kdyby jeho kouzla dokázala vrátit čas, vzkřísil by tenhle jediný večer a chvíli, kdy se rozhodl dát přednost práci před svým bratrem.

„K čemu mi to je? K čemu mi jsou moc a kouzla, když jsem nedokázal ochránit to, na čem nejvíc záleželo. Zatratit je všechny!“ vykřikl a mrskl hrnkem na druhou stranu místnosti. „Do pekla s tím! Bohové i víly, byl jako naše světlo a vy jste ho uvrhli do tmy.“

Hoyt dělal vždy, co měl a co se od něj očekávalo. Musel zapomenout na mnoho drobných potěšení, aby měl čas na práci. A ti, co ho obdarovali touto mocí, se k němu postavili zády, když šlo o bratrův osud.

A to nezahynul v bitvě, ani mocí čistého kouzla, ale srážkou se zlem nepředstavitelné síly. Tohle tedy získal za všechno svoje snažení?

Napřáhl ruku k ohni a plameny se zasyčením narostly. Rozpřáhl obě paže a bouře nad jeho hlavou na chvíli zesílila tak, že vítr zakvílel jako týraná žena. Chata se otřásla pod náporem ledového vichru, který pronikl dovnitř okny i dveřmi zakrytými kůží, shodil pár lahviček a otočil několik stran v otevřené knize. Hoyt jako by zaslechl zlovolný chechtot.

Zatím ani jednou nevyužil svoje umění, aby škodil. Nikdy neuhýbal ze správné cesty a černou magii si ošklivil.

Možná by mu právě teď mohla pomoci najít znovu bratra a bojovat s bestií – zlem proti zlu.

S námahou vstal, ignoroval bolest v boku a přešel k lůžku, u něhož stál kufr uzamčený pomocí kouzla. Máchl pažemi, čímž zvedl jeho víko, a pak se sehnul pro knihu, kterou tam léta schovával.

Psalo se v ní o temných, nebezpečných kouzlech, jež využívala lidskou krev i bolest k dosažení pomsty, moci a projevů lačnosti, popírajících všechna dobrá předsevzetí.

Kniha byla těžká, horká v jeho rukou a sváděla k otevření. Jen si vezmi, vezmi si vše. Copak jste lepší než ostatní? Nebo spíš jen živoucí bohové, co mají nárok na všechny požitky?

Jsme přece nad zákony a pravidly, máme právo na cokoli.

Hoyt cítil, že se mu krátí dech, protože dobře věděl, co se může stát, pokud si vezme, čeho se nikdy nechtěl ani dotknout. Nezměrné bohatství, ženy, nevyslovitelnou moc, věčný život. Pomstu.

Stačilo vyslovit několik slov, aby zapudil dobré a spojil se ze zlem. Po zádech mu začal stékal lepkavý pot, zatímco na něj z tisíce stran hadí jazyky syčely:

Jen ber, ber, ber.

Před očima se mu zatmělo a náhle si vybavil pohled na bratra, jak ho našel ležet v blátě u cesty. Krev z rány na hrdle utvořila kaluž, další mu potřísnila rty a zdál se tak bledý, tak neskutečně bledý ve srovnání s temnou barvou krve.

Cian nečekaně otevřel oči, modré, živoucí. Bylo v nich tolik hrůzy a bolesti. Upřel je prosebně na Hoyta.

„Zachraň mě. Jen ty to dokážeš. To není smrt, k čemu jsem odsouzený. Je to víc než peklo a utrpení. Pomoz mi zpátky. Zkus pro jednou nepočítat, co to bude stát. Nechceš přece, abych v tom ohni zůstal navěky. Ve jménu naší společné krve, Hoyte, pomoz mi.“

Hoyt se zachvěl. Ne chladem nebo vlhkostí, jež se držely ve vzduchu, ale ze závratě na ledové hraně, na níž se ocitl.

„Dal bych ti svůj život, kdybych mohl. Přísahám na všechno, čím jsem, přijal bych tvůj osud, kdyby byla taková volba. Ale tohle udělat nemůžu. Ani pro tebe ne.“

Zjevení před jeho očima chytlo vysokým plamenem a ozval se nelidský řev. Hoyt v návalu zoufalství mrštil knihou zpět do kufru a z posledních sil ho zajistil kouzlem. Teprve pak se zhroutil na zem a schoulil se do klubíčka jako dítě, které už nic nemůže utěšit.

Možná usnul a zdál se mu sen, a když se probral, bouřka byla pryč. Do místnosti pronikalo světlo, jež sílilo a začalo ho pálit do očí. Zamžoural a sykl bolestí, jak zlomená žebra protestovala, když se chtěl posadit.

Uviděl proud hřejivého zlatavého, růžového a bílého světla, ucítil vlhkou půdu a také kouř z dohořívajícího ohně.

Pak v tom světle zahlédl obrys, ženské tělo, a vytušil nesmírnou krásu.

Tohle nebyl démon bažící po krvi.

Zaťal zuby a zvedl se na kolena. Stále ještě cítil žal a zlost, přesto sklonil hlavu.

„Má paní.“

„Dítě moje.“

Světlo jako by se před ní rozestupovalo. Vlasy měla rusé jako bojovnice a splývaly jí po ramenou v těžkých vlnách. Očima zelenýma jako mech v hlubokém lese na něho soucitně pohlédla. Byla oblečená v bílém rouše se zlatým lemováním, jak příslušelo jejímu stavu, a přestože šlo o bohyni boje, nenosila brnění ani meč.

Jmenovala se Morrigan.

„Bojoval jsi dobře.“

„Prohrál jsem. Ztratil jsem bratra.“

„Opravdu?“ Přistoupila blíž a podala mu ruku, aby mohl vstát. „Zůstal jsi věrný přísaze i navzdory obrovskému pokušení.“

„Mohl jsem ho zachránit.“

„Ne.“ Dotkla se jeho tváře. Cítil, jak z ní sálá horkost. „Ztratil bys jeho i sebe. Věř mi. Položil bys za něj život, ale duši bys mu nevrátil. Máš velký dar, Hoyte.“

„Co je to za dar, když neochráním ani svoje blízké? Copak bohové žádají takové oběti, aby nevinní zbytečně trpěli?“

„Bohové ho nezatratili. Nebylo na tobě, abys ho zachránil. Obětí bude třeba, protože se chystá velká bitva. I nevinní budou prolévat krev. Byl jsi vybrán pro velký úkol.“

„To po mně chceš, má paní?“

„Ano, je to důležitý úkol pro tebe a další. Největší a nejdůležitější bitva. Boj dobra se zlem. Budeš muset nabrat síly a shromáždit bojovníky.“

„Toho nejsem schopen, to nedokážu, já… Bože, jsem tak vyčerpaný.“

Zhroutil se na kraj lůžka a schoval hlavu v dlaních. „Musím navštívit matku a říct jí, že jsem selhal a jejího syna nezachránil.“

„Ty jsi neselhal. Dokázal jsi vzdorovat temným silám, a proto jsi povolán nést tuto standartu a využít schopnosti, které máš, abys potlačil zlo, které jinak zničí svět. Setřes ze sebe sebelítost!“

Po těchto příkrých slovech zvedl hlavu. „I bohové snad znají žal, má paní. Dnes v noci jsem zabil svého bratra.“

„Zabil ho netvor už před týdnem. To, co sletělo z útesu, nebyl tvůj Cian, a ty to víš. Ale on přesto… pokračuje.“

Hoyt se s námahou postavil. „On žije?“

„Není to život. Nemá dech, duši ani srdce. Má ale jméno, které se zde nevyslovuje. Vampýr. Živí se krví,“ dodala a ještě o krok přistoupila. „Loví lidi, bere jim život, anebo hůř, ty co zabije, mění v sebe. Tak se množí, Hoyte, jako morová rána. Nemá tvář a musí se schovávat před sluncem. S ním musíš bojovat, s ním a s dalšími démony, kteří přicházejí. Je třeba se s nimi utkat na slavnosti Samhain. A je nutné zvítězit, protože jinak tenhle svět a další, které ještě neznáš, zaniknou.“

„A kde je najdu? Jak s nimi mám bojovat? Z nás dvou byl bojovník Cian.“

„Musíš odsud odejít na jiné místo a pak ještě na další. Někteří za tebou přijdou sami, jiné vyhledáš. Čarodějku, učence, toho, co mění podobu, a toho, kterého jsi ztratil.“

„Jen pět? Šest bojovníků proti armádě démonů? Má paní…“

„Kruh šesti,“ odpověděla. „Tak silný a nezlomný jako ruka boží. Až vznikne, mohou se formovat další. Ale tahle šestice bude moje armáda, ta uzavře kruh. Budeš učit a budeš učen a získáš větší moc než všichni dohromady. Měsíc na hledání, další na přípravu a poslední na poznání. K bitvě dojde o Samhainu. Ty, dítě, jsi můj první.“

„Chceš, abych opustil rodinu, která mi zbyla, když ta věc, co mi zabila bratra, si pro někoho z nich může přijít?“

„Věc, co ti zabila bratra, vede síly zla.“

„Dnes jsem ji zranil. Způsobil jsem jí bolest.“ Vzpomínka na tu chvíli v něm rezonovala jako pomsta.

„To ano, dítě, ale je to jen první krok na jiné místo, do jiného času a k té bitvě. Ona už je tebou poznamenaná a až přijde čas, vyhledá tě.“

„Kdybych ji našel teď, mohl bych ji zničit.“

„Nemohl. Je mimo tvůj dosah, nejsi připraven jí čelit. Mezi těmito časy a světy roste její žízeň tak, že ji nasytí jen krev celého lidstva. Dočkáš se svojí pomsty, Hoyte,“ dodala, když se zvedl, „pokud ji porazíš. Musíš ale cestovat velmi daleko. Budeš i trpět a já s tebou, protože tvou bolest ucítím, vždycky jsi byl můj. Myslíš, že tvůj osud a tvoje štěstí pro mě nic neznamenají? Jsi moje dítě stejně, jako jsi syn své matky.“

„A co má matka, paní? Otec, sestry a jejich rodiny? Bez mé ochrany mohou být prvními oběťmi bitvy, o níž mluvíš.“

„Na bitvu dojde, ale oni budou stát stranou.“ Rozpřáhla paže. „Láska vůči tvé rodině je součástí tvé moci a já nechci, aby ses jí vzdával. Nedokážeš uvažovat jasně, dokud nemáš jistotu, že jsou v bezpečí…“

Zaklonila hlavu, pozvedla ruce výš a nastavila dlaně. Pak se zem pod jejich nohama mírně zachvěla, a když se Hoyt podíval nahoru, viděl, že z temné oblohy začaly padat hvězdy. Morrigan chytala jejich ostré světlo do dlaní, v nichž se měnilo v ohýnky.

Srdce se mu v bolavém hrudníku prudce rozbušilo, když začala odříkávat ta slova a vlasy kolem ozářené tváře jí vlály.

„Stvořené bohy, světlem i nocí. Symbol a štít, prostý a pravdivý. Pro víru a věrnost, dárek pro vás. Jejich kouzelný život za prolitou krev, tvou a mou.“

Hoyt ucítil v dlani prudkou bolest. Zadíval se na ni a spatřil krev. V těch jejích dál hořel oheň.

„Tak ať je to navždy. Ať je požehnán ten, kdo nosí Morriganin kříž.“

Ohýnky zmizely a místo nich držela bohyně v rukou stříbrné křížky. „Vysvětli jim, že je musejí nosit od narození do smrti. Pak budeš mít jistotu, že jsou v bezpečí, až odejdeš.“

„A když udělám, co chceš, ušetříš mého bratra?“

„Chceš snad smlouvat s bohy?“

„Ano.“

Usmála se jako matka na dítě, které ji pobavilo. „Jsi vyvolený, Hoyte, právě proto, že takhle uvažuješ. Teď tohle místo opustíš a najdeš všechny, co jsou třeba. Svedeš je dohromady a připravíte se. Bude se bojovat mečem i kopím, zuby, nehty, rozumem i lstí. Pokud zvítězíte, svět se vrátí do rovnováhy a ty budeš mít, po čem jsi toužil.“

„Jak se bojuje s vampýrem? Už jednou mě porazila.“

„Musíš studovat a naučit se to,“ odpověděla. „Nejlíp od někoho jejího druhu, od toho, koho stvořila, kdo patřil k tobě, než si ho vzala. Nejdřív musíš nalézt svého bratra.“

„Kde?“

„Nejen kde, ale kdy? Pohlédni do ohně a uvidíš.“

Ocitli se v jeho chatrči a stáli před ohništěm. Plameny v něm náhle vzrostly a podobaly se věžím. V nich pak Hoyt zahlédl velké město a uslyšel jeho zvuky a hlasy, kterým nerozuměl. Po ulicích z nějakého kamene spěchaly tisíce lidí a vedle nich proudily nějaké stroje.

„Co je to za místo?“ zašeptal překvapeně. „Co je to za svět?“

„Jmenuje se New York a je téměř tisíc let vzdálené. Zlo v té době stále chodí po světě, stejně jako nevinnost a dobro. Tvůj bratr už žije velmi dlouho, celá staletí, to by sis měl pamatovat.“

„Je snad bůh?“

„Vampýr. On tě musí učit a pak bojovat po tvém boku. Bez něho nemůžeš vyhrát.“

Tak obrovské město, pomyslel si. Budovy z kamene a stříbra, vyšší než všechny katedrály. „Bitva se má odehrát na tomhle místě? V tomhle New Yorku?“

„Dozvíš se, kde to bude a také jak. Poznáš to sám. Teď se musíš připravit a vzít si s sebou, co potřebuješ. Také se zastavíš u své rodiny a dáš jim tuhle ochranu. Pak se musíš rychle rozloučit a odjet do Dance of the Gods. Budeš potřebovat svoje schopnosti a moji pomoc, aby ses tam dostal. Najdi bratra, Hoyte. Je čas svolat kruh.“

Probudil se u svého ohniště, zabalený do přikrývky. Ihned pochopil, že nešlo o sen, protože v dlani s trochou zaschlé krve svíral stříbrné křížky.

Ještě před svítáním sbalil knihy a lektvary, také pár ovesných placek a med. Pak osedlal koně a pro jistotu ještě obalil domek ochranným kouzlem.

Vrátí se sem, slíbil si. Najde bratra a tentokrát ho zachrání, ať to stojí, co chce.

Když se na obzoru objevilo slunce, vydal se na dlouhou cestu do An Clar, kde bydlela jeho rodina.

Table of Contents

PROLOG

1