Michelle Cuevas

Confessions of an imaginary friend,

memoir by Jacques Papier

Text and interior artwork copyright © 2015 by Michelle Cuevas

Jacket illustration © 2016 by Tušamyš

Translation © 2016 by Michal Jedinák

Slovak edition © 2016 by Ikar

Published by arrangement with Folio Literary Management,

LCC and Prava i Prevodi

Z anglického originálu Confessions of an imaginary friend,

memoir by Jacques Papier (Penguin Group, New York)

preložil Michal Jedinák.

Redigovala Magdaléna Havlíková.

Korigovala Alexandra Hríbiková.

Obálku s použitím ilustrácie Tušamyš

pripravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar – Stonožka, a. s., Bratislava

v roku 2016 ako svoju 992. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán ITEM, spol. s r. o., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5175-5

Venujem Carly:

Lepšiu priateľku by som si nevymyslela.

Prvá kapitola

VŠETCI NENÁVIDIA JACQUA PAPIERA

Veru áno, milý svet, píšem svoje pamäti a prvú kapitolu som nazval jednoducho takto:

VŠETCI NENÁVIDIA JACQUA PAPIERA

Podľa mňa to veľmi poeticky vystihuje prvých osem rokov môjho dramatického života. Čoskoro prejdem na druhú kapitolu, ale na tomto mieste sa priznám, že prvá kapitola je trochu prehnaná. Asi ako telo môjho jazvečíka Francoisa, ktorý je natiahnutý ako harmonika. To preháňanie sa ukrýva v slove všetci. Existuje totiž niekoľko výnimiek. Sú to:

Moja mama.

Môj otec.

Moje dvojča Fleur.

Ak ste pozorní, určite ste si všimli, že do zoznamu som nepridal jazvečíka Francoisa.

Druhá kapitola

ZLOMYSEĽNÝ JAZVEČÍK FRANCOIS

Chlapec a jeho pes sú hádam tá najtypickejšia z typických dvojíc.

Ako chlieb s lekvárom.

Ako ľavá a pravá noha.

Ako soľ a korenie.

A predsa.

Môj vzťah s Francoisom pripomína skôr lekvár natretý na zovretej pästi. Ľavú nohu v pasci na medvede. Soľ v čerstvej rane. Chápete, ako to myslím.

V záujme pravdy musím priznať, že to nie je tak úplne Francoisova vina, lebo život mu rozdal naozaj mizerné karty. V prvom rade silno pochybujem, že človek, ktorý dostal na starosti výrobu psov, používal mozog, keď na Francoisovo banánovité telo pripevnil krátke nožičky. Možnože aj my by sme boli mrzutí, keby sme na každej prechádzke zametali bruchom zem.

Keď sme Francoisa priniesli domov ako šteniatko, oňuchal moju sestru a usmial sa. Potom oňuchal mňa a rozbrechal sa – a neprestal s tým celých osem rokov, čo sa nachádzam v blízkosti jeho ničomného nosa.

Tretia kapitola

PAPIEROVE BÁBKY

Je pravda, že priezvisko Papier aj vo francúzštine znamená papier. Lenže moja rodina papier ani nevyrába, ani nepredáva. Kdeže, Papierovci obchodujú s fantáziou.

„Naozaj je na svete toľko ľudí, ktorí potrebujú bábky?“ opýtala sa Fleur otca. Ak mám byť úprimný, aj mne to pri pohľade na obchod s bábkami našich rodičov neraz vŕtalo v hlave.

„Milé dievča,“ odvetil ocino. „Podľa mňa je správna otázka, kto ich nepotrebuje.“

„Kvetinári,“ odvetila Fleur. „Hudobníci. Šéfkuchári. Hlásatelia...“

„Dobrý deň, ja som kvetinár,“ povedal ocino. „Hovorí sa, že rozprávanie pomáha kvetom rásť, a odkedy sa rozprávam so svojou bábkou, naše kvetiny prekvitajú.“ Zvrtol sa na päte.

„Pozrimeže, teraz som pianista s bábkou na každej ruke, takže nemám iba dve, ale až štyri ruky. Som šéfkuchár, ale namiesto rukavice mám maňušku, s ktorou sa hráme na pečenie. Och, pozri sa, som hlásateľ a kedysi som uvádzal správy sám, ale teraz môžem viesť žartovné rozhovory s bábkou.“

„No dobre,“ odvetila Fleur. „Osamelí ľudia, ktorí sa nemajú s kým rozprávať, potrebujú bábky. My s Jacquom však máme, našťastie, jeden druhého a teraz sa ideme von hrať.“

Usmial som sa, zakýval som otcovi na rozlúčku a vyšiel za Fleur z obchodu. Nechali sme za sebou chladné, meravé pohľady bábok a zvonec nad dverami privítal slnko. Žmurkalo na nás spoza popoludňajších oblakov.

Štvrtá kapitola

ALE VÁŽNE.

VŠETCI NENÁVIDIA JACQUA PAPIERA

Škola. Kto vymyslel túto krutú zábavku? Že by ten istý človek, čo skladá dokopy rozličné časti jazvečíkov? Škola je výborná ukážka miesta, kde ma každý (a myslím tým naozaj každý) nenávidí. Dovoľte, aby som vám to predviedol na niekoľkých príkladoch z tohto týždňa:

V pondelok naša trieda hrala kickball. Kapitáni oboch tímov si na striedačku vyberali hráčov. Keď prišiel rad na mňa, jednoducho začali hrať. Nevybrali si ma ako posledného; nevybrali si ma vôbec.

V utorok som jediný vedel, ako sa volá hlavné mesto Idaha. Ruka mi vyletela do vzduchu a zmietala sa tam ako maňuška na rozbúrenom mori. Lenže učiteľka povedala: „Naozaj nikto nepozná odpoveď? Vôbec nikto?“

V stredu pri obede si na mňa takmer sadol veľmi ťažký chlapec a musel som sa rýchlo postaviť, aby som unikol istej smrti.

Vo štvrtok som čakal v rade na autobus, ale skôr než som nastúpil, šofér zatvoril dvere. Rovno pred mojím nosom. „No tak HALÓ!“ zakričal som, ale slová sa rozplynuli v oblaku výfukových plynov. Fleur prinútila šoféra zastaviť, vystúpila a kráčala domov vedľa mňa.

Preto som v piatok ráno prosil rodičov, aby mi dovolili zostať doma. Nezakázali mi to. Iba ma bez slova ignorovali.

Piata kapitola

NAŠA MAPA

Odkedy sa pamätám, vyrábame s Fleur vlastnú mapu. Niektoré miesta sa kreslili ľahko: Žabí rybník, lúka s najlepšími svätojánskymi muškami, strom, ktorému sme do kmeňa vyrezali začiatočné písmená našich mien.

Niektoré miesta neodmysliteľne patrili do nášho sveta, napríklad Štít bábkového obchodu, Francoisove fjordy a Mamin a ocinov vrchol.

Lenže potom tu boli iné miesta. Tie najlepšie.

Miesta, ktoré sme videli len my.

Potok sĺz, ktoré Fleur vyplakala, keď sa chlapec v škole vysmieval z jej zubov. Jama, do ktorej sme zakopali časovú schránku. Jama, z ktorej sme vykopali časovú schránku. A oveľa lepšia jama, kde v tejto chvíli časová schránka leží (nateraz).

Ďalej galéria kriedového umenia na chodníku, ktorú otvárame každé leto. Strom, na ktorom som prekonal rekord v šplhu a potom som z neho spadol, ale mamine ani ocinovi sme nič nepovedali. Miesto, kde sa pasú a prechádzajú huseniaky, ovcodvede a pštrošimpanzy. Diera v dube, v ktorej ukrývam Fleurin úsmev – ten, keď sa smeje očami, nie ústami. A, pravdaže, miesta na schovávanie, miesta na nachádzanie a hlboké studne plné tajomstiev.

Áno, ako všetci najlepší priatelia, aj my sme mali vlastný svet, ktorý mohla vidieť iba ona a ja.

Šiesta kapitola

MAURICE ÚŽASNÝ

V nedeľu naša rodina občas zašla do miestneho detského múzea, hoci v skutočnosti to bol iba samý bublifuk, staré kamene a podobné hlúposti pre malé deti. Veď preto sme tam ani nechodili. Lenže v nedeľu rozdávali v múzeu zadarmo pukance a návštevníci si mohli užiť „mágiu“ Mauricea Úžasného.

Maurice bol starý. No nie ako starí či dokonca prastarí rodičia. Maurice bol oveľa starší. Taký starý, že sviece na jeho torte stáli viac ako torta. Taký starý, že jeho spomienky museli byť čiernobiele.

A jeho triky? Tie boli zo všetkého najhoršie. Pri jednom kúzle vyčaroval z gramofónu holubicu. Chápete? Z gramofónu! Ten chlapík musel mať najmenej tisíc rokov. Vždy, keď sme šli na jeho predstavenie, Fleur sa ku mne naklonila, aby počula moje vtipné poznámky.

„Maurice je taký starý,“ šepkal som, „že vysvedčenie mu písali v hieroglyfoch.“

Fleur si zakryla ústa, aby nikto nepočul, ako sa chichúňa.

„Je taký starý,“ pokračoval som, „že keď sa narodil, Mŕtve more ešte len kašlalo.“

Žiaľ, v tú nedeľu ani jeden z nás nepostrehol, že Maurice Úžasný si všimol, ako si robíme posmech z jeho predstavenia.

Zastal pred nami s rozmrzeným králikom v rukách. „S kým si to šepkáš, dievčatko?“

„Toto je môj brat,“ odvetila Fleur. „Volá sa Jacques.“

„Aha,“ prikývol Maurice. „A čo také smiešne ti Jacques povedal?“

Fleur mala odrazu líca červené ako vlasy a zahanbene si hrýzla do pery.

„Nuž,“ jachtala. „Myslí si, že ste... starý. A že podvádzate. Jacques hovorí, že vaše čary nie sú skutočné.“

„Rozumiem,“ prikývol Maurice. „Svet je plný ľudí, ktorí o všetkom pochybujú.“

Chcel sa zvrtnúť a efektne mávnuť plášťom, ale seklo ho v krížoch, a tak sa, opierajúc o paličku, len pomaly vracal k pódiu.

„Pochybovači vám budú hovoriť, že čary sú len ilúzia, ale viete čo? Nemusíte povedať ani slovo, aby ste ich presvedčili o opaku. Stačí vám toto.“

Maurice vybral z vrecka vesty pokazený kompas. Vyzeral rovnako starý ako on a strelka ukazovala iba jedným smerom – na človeka, ktorý ho drží.

„Poď sem, dievčatko. Budeš mi robiť asistentku.“

Fleur vstala a zdráhavo vyšla za Mauriceom na pódium. Mal som výčitky svedomia a dúfal som, že ju nezavrie do škatule a neprepichne mečmi.

„Vezmi si ho,“ Maurice jej podal kompas. „Nechám ťa zmiznúť.“ Pristúpil k skrinke veľkej ako človek, otvoril dvere a naznačil Fleur, aby do nej vošla. Počúvla ho a Maurice ju zavrel.

„Abrakadabraka!“ zvolal. Nezdržal som sa a prevrátil som oči.

Lenže potom Maurice na moje zdesenie otvoril skrinku a Fleur bola preč. V dave to vzrušene zašumelo.

„Dobre ma počúvaj, Fleur!“ hulákal Maurice. „Ak sa chceš vrátiť domov, trikrát poklop na kompas.“

Maurice skrinku zasa zavrel, počkal na tri zaklopania, a keď otvoril dvere, PUF! Fleur bola späť.

Publikum, samozrejme, šalelo a starý Maurice sa uklonil (alebo nie; nedalo sa to dobre rozoznať, lebo bol veľmi zhrbený). Fleur mu chcela vrátiť kompas, ale Maurice pokrútil hlavou a zatvoril jej nad ním prsty.

„Svet je záhada s veľkým Z,“ povedal. „Nemožné sa stáva možným. A ty, Fleur, vyzeráš ako dievča, ktoré vie, že čo je skutočné, závisí len od toho, ako sa človek pozerá.“

Siedma kapitola

ŠOKOVANÝ

Nasledujúci deň som sa pohrával s kompasom z kúzelníckeho predstavenia a pokúšal sa nechať zmiznúť Francoisa, keď som začul, že rodičia vošli do svojej izby.

Steny v dome Papierovcov sú papierovo tenké, preto som si mohol vypočuť ten strašný rozhovor, ktorý mi navždy zmenil život.

„Podľa teba existuje čosi také ako priveľká predstavivosť?“ opýtala sa mama.

„Možno,“ odvetil ocino. „Asi nebolo správne vychovávať ju medzi toľkými bábkami. Hádam ju pomýlili ich vyvalené oči a pohyblivé ústa.“

Mama si vzdychla. „Nemali sme ju v tom tak dlho podporovať. Poschodová posteľ je jedna vec, ale ďalšie miesto pri stole? Zubná kefka navyše? A dvakrát tie isté knihy do školy? Asi som si nahovárala, že Fleur na svojho imaginárneho priateľa časom sama zabudne.“

Zarazilo ma to. Ohromilo.

Šokovalo.

Moja sestra, moja spoločníčka má vymysleného priateľa, o ktorom mi nikdy nepovedala.

Table of Contents

Start

Prvá kapitola

Druhá kapitola

Tretia kapitola

Štvrtá kapitola

Piata kapitola

Šiesta kapitola

Siedma kapitola