PROMETHEOVA JÁTRA

1950

Pročpak nám nevypravuješ,

Eleazare — co bylo tam?

L. N. Andrejev

SKUTEČNÁ UDÁLOST

(Rod Genorův)

Srpen—září 1950

Ladislav Klíma:

Ale k čemu ta strašlivá komedie?

Proč to vše? Co to vše?

I.

— TADY měl pár koní

s půldruhým metrem písku

co dělat, řekl muž,

zvedl půllitr, otřel dno

o ubrus, a než se napil,

dodal: — Měl jsem, nelžu,

největší kurvu za ženu,

jakou kdy svět nosil.

Lehla by si bývala

i s hrobem, kdyby to šlo.

Našel jsem ji jednou v noci,

a teď je to beránek,

řek byste to do ní?

Plaše na mne pohlédl

měkce modrýma očima,

ulokl piva, postavil sklenici

a malou pěstí s napřaženým palcem

ukázal prudce vedle sebe

na prázdnou židli.

— Pij, a nečum na nás

jako to boží tele!

řekl a šťouchl loktem

do prázdna po svém boku.

Seděli jsme sami.

Po stolech se proháněl vítr.

Každý raději vešel dovnitř,

do restaurace.

— Kdyby tady byl,

ale co vám to povídám,

jaképak potřebujem svědky, ne?

povím to sám, napřed žila

s jedním mladým kočím z pivovaru

a ten, jak to donedávna bylo,

spal v maštali.

Vodil si ji tam k sobě,

do teploučka ke koňům.

Jednou ráno ho probudí rámus.

Zatají dech, čeká,

bojí se rozsvítit,

ale dodá si odvahy,

roužne, a co vidí,

nahou holku na otýpce slámy

s roztaženýma nohama

jak mrcha pod koněm.

Nemohl promluvit,

viděl jen její chtivý rozkrok.

Mluvím pravdu? zeptal se,

když skončil, prázdné židle

vedle sebe a otočil se tam

pro odpověď. — Tak vidíte,

sama se přizná, pokračoval

vzápětí ke mně,

celé Vršovice věděly,

co se stalo, věděly,

co provedla za hanbu,

a my jsme spolu žili

už tři čtvrtě roku,

když jsem ji načapal

s kusem salámu mezi nohama.

Víte, co mi, hanebnice, řekla?

Jen abych prý se neposral,

žrát potom že ho umím

a tohle že mi vadí.

Zkopal jsem ji,

až z ní proudem crčela červená.

„Zab mě, zab mě, raději zab!“

křičela jako ďáblem posedlá,

ale tenkrát padalo dost živých

pro větší nic, a já,

já měl svůj dárek

z první války příliš v paměti,

abych se odvážil vzít nůž,

ale srdcem jsem toužil

udělat všemu konec.

Ale tenkrát zbývalo

všem lidem jen se modlit,

však si pamatujete,

ne za zločin, zradu, Bože,

za jedno slovo hrozilo

větší utrpení,

než vytrpěl tehdá On

na kříži, za nás, všechny.

Táhl jsem to s ní ještě rok,

až mi jeden známý poradil:

„Nebuď blázen,

pust do ní německou myš!“

NAPIL jsem se piva,

abych zahnal děs jeho slov.

— Pij také a nečum na nás

jako otelená! ponoukl

neviditelnou bytost

vedle sebe a pokračoval:

— Ráno jsem chyt mladou krysu;

co vám mám povídat,

byla jako beránek.

Mluvím pravdu, nebo ne?

dokončil a znovu šťouchl

loktem na stranu do prázdna

po svém boku.

Potom zase upil piva,

utřel rty do hrsti,

zavřel oči, trochu pobledl:

— Tady měl pár koní

s půldruhým metrem písku

hodně co dělat.

A víte, co si myslím?

pokračoval, zvraceje hlavu

opojivě nazad, a položil ruku

na čelo vedlejší židle tak,

jako by místo ní

objal nějakou bytost;

Víte, co si myslím?

opakoval, myslím si,

že takováhle ženská

schází všem těm zrůdám,

jež dneska tancují s lidstvem

ve všech těch Kremlech

na celém světě. Jsou to

stále stejní netvoři!

Byly tu poctivé tváře,

jako měl On, ale

i mimo jeho byly tu!

Náhle se prudce obrátil k židli.

— Copak chceš? No, neboj se,

mluv, budu opakovat po tobě,

no: „A všimli jste si slunce,

jak je rudé a nebe modré?“

Jen kývl hlavou a pokračoval:

— Nemít ženskou, to je horší

než nemít duši, ženská,

to je největší míra toho,

co člověk na zemi dokáže.

Kdo nemá takovou míru

a chce být za každý prd slavný,

po každém vysrání něčím víc

než jeho bližní,

udělá ze sebe vždycky

jen a jen bestii,

i kdyby měl srdce

veliké jako cihelnu.

Pěstuji si dvanáct masařek,

tak, pro zábavu,

už jsou veliké jako kočky.

Bylo jich třináct.

Jedna se nevydařila.

Dal jsem jí svobodu,

ale odmítla ji,

a tak žila sama v žalu.

Měl jsem švagra,

narodil se s hlavičkou

jako moje pěst

a s uchem velikým až k patě.

Ta hlava mu nikdy nenarostla větší,

ucho se také nezmenšilo.

Jeho matka k nám přišla

takhle na svátky,

najednou, a povídá:

„Mučejí tě hladem, viď?“

Potom vyškubla ze zaňadří

salám s lahví ležáku;

pozoroval jsem ji z postele,

myslela, že spím:

A honem pryč!

Ovšem že ta pila,

jedla, až se černalo,

ale byl to také její hrob.

Marně jsem volal,

nic na ni neplatilo.

Jednu učím zacházet s revolverem,

tu nejchytřejší, a tu nejstarší

jsem naučil za měsíc

počítat do tisíce.

Ostatní jsou hlupačky

jako všechny masařky.

— PIJ, a nečum na nás

jako tele v porodnici!

pobídl opět neviditelnou

a mluvil dál: — A jak tak

pozoruji těch dvanáct apoštolů,

myslím si, že utrpení

jako žalářování

naučí stejně tak mouchy

jako lidi hovnu.

To uměl jen On!

A po něm žádný z učedníků.

Jak odešel On, byl konec.

Jen někdy se sešli,

ale darmo, na nic!

Mám bratrance, věřte,

byl tři roky v koncentráku,

když se vrátil a vyprávěl,

pouštěla se mi krev.

Po válce se stal velitelem

jedné věznice. Nosí domů

harantům na hraní zlaté zuby.

Čas od času ho to chytne

a celou noc prořve: „Jsem zvíře,

zastřelte mne místo nich!

Nebo pobijte je, nevidíte?

Tam je otec, má matka,

bratříček, sestřička,

tam leží její děti

a hledí na mne, jaký jsem lotr,

vyvrhel, bídné zvíře!“

Včera mi řek: „Vole,

každý člověk má chtít

být víc, než je,

musíš před sebou vidět

jasnou budoucnost!“

Neodpověděl jsem mu hned,

šel jsem do almary,

vyndal pušku, namířil

na tu jeho rodinku

a povídám: „Ven! Nebo vám

nachystám takovou budoucnost,

jaká vám patří, neřádi neřádní!“

Ty masařky jsou nejšťastnější,

když jim namažu bříška medem

a slétnou se na ně jiné mouchy.

Válejí se rozkoší po zádech

a mumlají nesmysly

svou muší řečí

o milencích, Bohu,

nekonečnu, mládí a kráse,

žádají na mně alkohol

a ta, no, počtářka, dělá mušáka.

Znovu se napil a mluvil dál:

— Zapomněly lítat, ale

zesílily jim nohy.

Myslím si, že jednou jednu

podříznu, uvařím, upeču

a zjistím, jaké má masíčko.

Byl by to pokrok,

moci tak pěstovat mouchy

ve velkém, k jídlu, ne?

Dětsky se usmál,

opřel lokty o hranu stolu,

hlavu o dlaně a odkašlal.

Když se vzpřímil,

zeptal se prázdné židle,

zda znovu něco nechce,

že by jí rád

objednal panáka.

Potom se zase obrátil:

— Když vám to všechno tak říkám,

tak mne napadá, jestli

všichni ti otcové vlastí,

nesmrtelní, do práce jako psi,

osvoboditelé, vůdci,

ochránci, nadlidé i ti,

již cloumali časem

jako kusem hadru,

jestli si též nepěstují

nějaké masařky,

třeba tak neviditelné,

jako je například tadyhle

moje Mařenka.

Po těch slovech se napřímil,

poposed se židlí,

abych lépe viděl

na jeho Neviditelnou.

— Všiml jste si snad,

že tu vedle nikdo nesedí?

Pij, Mařenko, a nekoukej

na nás jako telátko,

na zdraví pána, nestyď se,

on tě nesežere!… Cože?

Co to povídáš?… Kašli na lidi

a napij se!… Mluv trochu

nahlas… Ne, to se pleteš,

to je hruška, oříšek

a vedle švestička.

Ty sem přivezli zdaleka

…Ne, ty se tu nenarodily. Ach.

Ubohoučká hruštička…

Tam… Vidíš?…

— A JESTLI ty jejich

nevyrostly jako moje,

nedivte se, že vždy a všude,

hned nebo později

zmizel každý pěstitel,

nebo že nezbyla na světě

jediná masařka,

neboť smrt sama je líná.

A když před námi povstává

v nějaké slávě,

není tu nikdo s čistou duší,

kdo by se pomodlil.

Nevíte, co dokáže sežrat

jedna masařka,

a copak když je jich regiment

nebo armáda.

…Neskákej mi do řeči,

Mařenko, neslyšíš?

Tak mluv, no, poslouchám:

„Zapomněl jsem vypravovat,

jak ten mrzáček,

co se nepovedla,

ostatní obtěžovala,

každý den,

když ji nechtěly pokřtít,

aby ji ukřižovaly,

že je jejich muší Vykupitel,

že jedenkrát ležela naznak,

oči měla otevřené,

své modré pivoňky,

a poslouchala tu svou

blázen-hvězdu,

která k ní často přilétala

pro rozhřešení, jak říká:

‚Já jsem beránek muší,

skrze mne přijde vaše spása!‘,

potom jak nastal nesmírný chaos

a uplynulo sto let

a měl přijít den poslední.

Ale ještě před půlnocí

jí nikdo nevěřil.

Až před svítáním,

když ji jedinou ze všech

políbil na ústa, tak prudce,

že dodnes cítí žár…“

Tak dobře, už jsem to

pánovi řek, už ticho!

To víte, když člověku něco,

co pěstuje, nevyroste,

nerad se s tím loučí,

jako vždy se vším, co žere čas,

a vypiplat z mouchy trochu slona,

k tomu je třeba nadlidské vůle

a pilnosti. A moucha

viditelná nebo neviditelná,

stoklasá pšenice

nebo atomová bomba,

to je také jedno.

Každý neustále cosi zkoušíme,

každý touží zničit

nějakou Hirošimu. Jo,

tady měl pár pořádných koní

hodně práce

s půldruhým metrem písku.

Tři mně tady natáhly,

v jednom roce, všechny

jako když je blesk podetne.

Od té poslední jsem utek

jako nějaký kluk, obětoval bych ruku,

kdyby mně to někdo

vymazal z paměti.

Až porazím některou tu potvůrku,

pozvu vás na ochutnání.

Muší stehýnko!

Už se na to těším.

Mařka nám něco zahraje

na housličky.

Table of Contents

PROMETHEOVA JÁTRA

SKUTEČNÁ UDÁLOST

I.