EPICKÉ BÁSNĚ

ROMANCE A BALADY

Thorvaldsen

„Jen duj, jen duj, ty vichřice!

Když tebou strom i keř se zmítá,

tu vesele mé dláto lítá,

tu duch zaplane nejvíce!

Já v mysli těkám za tebou,

a síla, jež mi v hrudi stydla,

zas dme se tužbou plamennou,

a duši mojí rostou křídla

a jiskra mého nadšení

zahárá v mocném plameni.

Ó, velebný to věru cit,

když mohu obraz duše svojí,

jejž dlouhou péčí nitro kojí,

své ruky vzmachem v mramor vlít!

Hle, každá rána kladiva

zde nový půvab odkrývá:

tak i z kalichu lilie,

nežli se v poupě rozvije,

za listem lístek dolů padá,

až náhle zrána lilje mladá,

v nádherné kráse rozkvětlá

svůj kalich vnoří do světla.

Jen duj, jen duj, ty vichřice!

Když tebou keř i strom se zmítá,

tu vesele mé dláto lítá,

tu duch zaplane nejvíce!“

Noc minula, a svitlo ráno,

a dílo mistra dokonáno.

Amor a Psyche! — —

Jaká něha

a jaký oheň lásky šlehá

z těch božských tahů plamenných,

a jaký půvab se rozlívá

a opět v jemné kouzlo splývá

po údech těla souměrných!

Sám mistr diví se a žasne,

když stopuje ten soujem vnad;

však brzy vřelý zápal hasne

a v umělcovo srdce vkrad

se nedůvěry starý had.

„Snad proto jsem ze svého nitra

vší pílí tebe vytvořil,

bych nespokojen s tebou zítra

tě vlastní rukou rozbořil?

Ha, zdaž to není vášeň pouhá,

zda vysílené duše touha,

zda krev to v žilách žárem buší

a otravuje chorou duši,

či snad je bludem umění?

Na ráně mého kladiva

zda odlesk božství spočívá?

Či snad mne klame nadšení?

Či klamem též byl onen zápal,

s kterým se mladík dláta chápal?

Tož Boha vzývám v chvíli tu,

s mou bídou má-li soucitu,

ať zjeví se mi v blesku živém

a ukáže mi náhlým divem,

že povolán jsem k umění!“

A černá noc se přivalila,

s ní divých živlů soptění,

ve mračný závoj hvězdy skryla

a za náhradu zatkla v něm

svých sirných blesků diadém.

A divý vichr v lůně skal

se žalnou písní rozlehal,

a hrom burácel k tomu reji,

i blesk plál v mraku divočeji!

Jak třtina větrem, tak se chvěl

na loži mistr v divých snech,

když v hromů víru blesk tu sjel,

a dílna stála v plamenech.

Uleknut skočí mistr z lože:

„To není smyslů mámení,

teď v blescích mluvíš ke mně, Bože,

již znám, již znám tvé znamení!“

A divý žár mu v srdci vře,

když dvéře dílny otevře,

a div se žasem nepoděsí,

když všecko vidí v jedné směsi;

však divem božství trne hnut:

Amor a Psyche — nedotknut.

Nad sutiny, jež kolem leží,

a mezi blesky, které plají,

se jeho sochy pozvedají

v své nesmrtelné kráse svěží

a samy svědčiti se zdají:

Co ušetřil Bůh bleskem svým,

to patří věkům budoucím!

A mistr pohnut klesá v prach,

v hlubokých tona myšlenkách,

a bouře, která nocí duje,

úmysl jeho potvrzuje,

a blesk, jenž posud mrakem lítá,

ten zastaví se v běhu svém

a na mistrově čele splítá

budoucí slávy diadém.

Vlčí stopa

Temná noc a tichá — jako hrob step mlčí,

starý hetman v sněhu hledá stopu vlčí.

Od břehu, kde řeka pod ledem burácí,

divně se ta stopa až v sad panský ztrácí.

Druhou noc již darmo hetman do svítání

tiše ponocuje sám s nabitou zbraní.

Kolem mlha, kam jen obzor sáhne šírý…

Hetman v zamyšlení kroutí šedé kníry.

Čapku tlačí v čelo: „Sper to tisíc hromů,

škoda noci, škoda, půjdu raděj domů!“

Aj, vtom se na sněhu jasná záře kmitla…

Hetmanovi hlavou myšlenka s ní lítla.

Hrozná tak a děsná jako propast bezdná,

kam nevnikne luna ani záře hvězdná.

Za ní zástup jiných v muk vířivém kole —

hoj, tak supů stádo slétá ku mrtvole!

Slyš… snad vlk to zavyl v dálce v mlze šeré,

či snad mrazný vichr do topolů pere?

Opět… zdaž to okno nebo vichr stená? —

Ďáble! Za tím oknem dřímá jeho žena.

Jeho mladá žena — plná, krásná růže,

kdož té bujné krvi, kdo jí věřit může?

Jeho mladá žena — holubice smavá…

Hetman, oko v slzách, pušku ohledává.

Zas nový proud světla, v něm dva stíny hrají,

viz, dvě bílé ruce okno otvírají!

Div se hetman zdrží ve šíleném bolu —

hle, stín jeden tmavý jak se spouští dolů!

Druhý stín se kloní v jeho obejmutí,

slyš, těch palných retů sladké přižehnutí!

Co snad věčným bude toto políbení?

Hetman k líci pušku v divém tiskne chvění.

Houkla rána… Výkřik — step i sněhy mlčí —

hoj, dnes jistě hetman našel stopu vlčí!

Dědicové

Byl na západě starý král,

již slepý dopola,

ten dva měl jenom přátele,

tož psa a sokola.

Pes líhal jemu u nohou,

tím před vrahy byl jist,

pták přes hory a přes lesy

mu lítal pro kořist.

A když starý král umíral,

tu dal jim odkazem

svůj z hermelínu starý plášť

a několik děr v něm.

Pes na plášť sobě ulehl

a žalem přemožen

vyl po tři noci bolestně

a zdechnul třetí den.

Leč sokol ostrý o kámen

si brousil pařáta:

Hoj, králi, kde máš poklady

ze stříbra, ze zlata!?

Tak málo jsi mi odkázal

a byls mi přítelem —

Však hle, tu bílé perly dvě

ti září pod čelem!

A v bělmo očí králových

spár zaťal poprvé,

a slepé oči zalily

se králi do krve.

Aj, rubíny ty také máš,

na hlavě stříbra dost,

i maso tvoje k jídlu jest,

tys celý jeden skvost!

Kdybych byl věděl, příteli,

že ty se můžeš jíst,

nebyl bych lítal přes hory

a lesy pro kořist!

A v šedou lebku zatíná

spár králi, příteli,

a k němu jiní v půlnoci

se dravci sletěli.

A venku blesk a venku hrom,

pláč, kletby, duchů rej. —

To stará, stará pohádka,

kdo čteš však, rozuměj!

Tři jezdci

Tři jezdci jeli tiše doubravou,

močálem jeli — mraky nad hlavou.

Červánků krví západ zahoří

a první jezdec takto hovoří:

„Já smuten v boj jsem nikdy nespěchal,

však dnes jsem doma sestru zanechal;

tak mladičká jest — jaký trud a žel,

až uloupí ji cizák nepřítel!“

Teď nový mrak se po obloze hnal

a druhý jezdec tak se zadumal:

„Což sestra, žal svůj brzy pochová,

jak pod okénkem zazní podkova;

však hůř jest mně — já doma ženu mám

a bolestí pln na ni vzpomínám.

Ta dítky má — div mne to nezmučí —

pod srdcem jedno, druhé v náručí.

A jako trpké hloh má ovoce,

tak vychování dítek bez otce!“

To nevál vichr z pusté skaliny,

leč třetí zalkal z duše hlubiny:

„Což sestra, žena — věru, bolný cit,

já ale matku musel opustit;

matička moje, bídná stařena,

jak nad potokem vrba zlomená,

ta vypláče si oči do krve,

vždyť jedu od ní dneska poprvé;

té při vzpomínce jest mi ku pláči,

kdo po smrti jí víčka zatlačí!“

A v smutném tichu jedou dál a dál

močálem černým, kolem holých skal,

a nežli měsíc na vlnách se skvěl,

na sestru první jezdec zapomněl;

a válečnou když píseň zapěli,

i druhý jezdec čelo zveselí;

a vrahů tábor, hle, již v plamenech,

však třetí pořád samý pláč a vzdech;

a nežli mlha klesla na trávy,

již vybojován boj byl krvavý.

Prvnímu orel v lebku zaťal spár

a v rose zchladil krve jeho žár.

Vlk druhého si zavlík v houštinu

a bohatou měl na něm hostinu.

Leč třetí prapor až ke konci nes

a s jménem matky na rtu k zemi kles.

A že i v smrti na ni vzpomíná,

tož z těla jeho vzrostla kalina,

a na kalinu bílý ptáček slet

a zazpíval — keř jeden list a květ,

a zpívá ptáček z noci k svítání: —

Ó, matko! — Dítě! — Jaké shledání!

Král Svegder

Hoj, stojí hrad nad mořem vzbouřeným!

V něm Svegder král hold strojil manům svým.

A v pohárů třesk šumně zpěněných

zněl starých skaldů zpěv a dívčí smích.

I vstane král a zpilý rozmarem

o štít železný bije pohárem.

„Co mi váš zpěv a co mi hostina?

Já chci a musím vidět Ódina!

A kdyby mne ten pokus život stál,

já dokážu, že Svegder jsem a král.“

Hned junů dvanáct skočí na oře

a dutých štítů třesk zní v táboře.

A dvanáct děvic vstoupá na horu

a rozhlíží se kolem obzoru.

A vzdechem se jim prsy zachvěly,

když bílé plachty v dálce mizely.

Po šírém moři, pustých po horách

s rytíři svými v slávě Svegder táh.

A prošel jih a sever mlhavý,

a nikdo nezřel také výpravy.

A prošel moře, hory, stráně, luh…

Kdo poví mu, kde trůní Ódin bůh?

Až někam na jih přišli k pomoří.

Hned reků ohně šerem zahoří.

A než se mysl vínem rozplesá,

sám Svegder král si vyjde do lesa.

A cestou sobě tiše vzpomíná,

kde by as mohl vidět Ódina.

Tu zdá se mu, že stromy kolkolem

se ozývají divným hlaholem.

Že mlhou víl se tanec zaskvívá

a pod nohou se země zachvívá.

Jak dále přišel k skalám omšeným —

aj, skřítek stál zde s vousem hedvábným.

A jeho hlas tak jako stříbro zněl,

že Svegder se až v duši pozachvěl.

„Jen dál, jen dál, Ódin jest ve skále!“

Tak chechtá se a šklebí na krále.

A vše se míhá, točí dokola,

a v různých barvách prales plápolá.

Král zpátky chce — však noha vrůstá v zem

a každý kámen zvučí kolkolem.

Se skřítkem zpívá skála omšená

i probuzená v horách ozvěna.

A stromy, keře, květy v úvale:

„Jen dál, jen dál, Ódin jest ve skále!“

A s praskotem se skála otevře,

král vzhledne tam a krev mu v žilách vře.

A jest mu, jak by slyšel dívčí smích

a skaldů zpěv, třesk štítů bojovných.

Jej divá jímá touha, divá slast —

a jedním rázem skočí ve propast.

Vtom skálu zamkne rachot hromový,

co král tam viděl, nikdo nepoví.

Jej darmo čeká mužstvo v táboře,

když denně slunce padá do moře.

A je-li tato pověst pravdivá,

dodneška Svegder v skále spočívá.

Table of Contents

EPICKÉ BÁSNĚ

ROMANCE A BALADY

Thorvaldsen

Vlčí stopa

Dědicové

Tři jezdci

Král Svegder