David Satter

The less you know, the better you sleep

Russia’s road to terror and dictatorship under Yeltsin and Putin

Copyright © 2016 by David Satter

Originally published by Yale University Press

Translation © Igor Otčenáš 2016

Design & Layout © Peter Gála 2016

Slovak edition © Artforum 2016

Pamiatke obetí teroristických útokov v Divadle na Dubrovke, masakru v škole v Beslane a bombových útokov na obytné domy v Rusku.

Do stredu dráhy životnej som vkročil,

keď obklopil ma temný priestor lesný,

pretože prv som z pravej cesty zbočil.

Ach, preťažko aj vysloviť, jak desný

a drsný les ma obkolesil vtedy,

bo pri spomienke znovu strach ma tiesni.

Len smrť ak vrhá do trpkejšej biedy!

No, pre dobro, čo tiež som tam bol zhliadol,

rozpoviem všetko ako pri spovedi.

Dante Alighieri – Peklo

preklad Viliam Turčány a Jozef Felix

–

ÚVOD

23. decembra 2013 mi ruské ministerstvo zahraničných vecí konečne oznámilo, že mi schválilo víza a pridelilo mojej žiadosti jednacie číslo. Býval som v prenajatom byte v Kyjeve, na ktorého uliciach prebiehala revolúcia, a písal denné spravodajstvo pre Rádio Sloboda a iné spravodajské médiá o mimoriadnych udalostiach, ktoré oslobodzovali ukrajinský národ a hnali svet do novej krízy.

Napriek fascinácii tým, čo sa odohrávalo na Ukrajine, som sa nemohol dočkať, aby som mal konečne ruský byrokratický proces za sebou. Už tri týždne som čakal na súhlas. Chcel som sa vrátiť do Moskvy, kde som sa po rokoch putovania tam a späť zo Spojených štátov mienil aspoň na niekoľko rokov usadiť. Po udelení súhlasu mi zostávalo iba zájsť na ruský konzulát a predložiť jednacie číslo spolu s vyplnenou žiadosťou a fotografiou.

Na konzulát som dorazil na Štedrý deň. Jeho pracovníci ma vpustili dnu. Konzul ma srdečne privítal a požiadal, aby som chvíľu počkal, kým spracuje schvaľovací list. Po poldruha hodine sa vrátil a povedal, že síce našiel moje číslo v konzulárnom spise, no nebol v ňom žiaden list. Na moju žiadosť prehľadal zložku ešte dvakrát, no bez úspechu. Napokon som sa ho spýtal: „Stretli ste sa niekedy vo svoje praxi s prípadom, aby ministerstvo zahraničných vecí vydalo jednacie číslo bez sprievodného listu?“ „Nie,“ odpovedal mi, „nikdy.“

Keď som sa vrátil do svojho bytu, zavolal som na ministerstvo do Moskvy a vysvetlil situáciu Levovi Ľvovičovi, diplomatovi z tlačového odboru. Znel prekvapene a povedal, že sa poradí so svojím nadriadeným. O pol hodiny neskôr mi povedal, aby som na druhý deň zavolal na ambasádu a požiadal o kontakt na Alexeja Grubeho, prvého tajomníka. Niekde došlo k omylu, povedal mi Lev Ľvovič, no Grubyj dohliadne, aby som tie víza dostal.

V ten večer premietali na Majdane nezaležnosti, teda na Námestí nezávislosti, v epicentre protivládneho povstania, môj dokumentárny film Epocha delíria o páde Sovietskeho zväzu. Zhruba sto ľudí vydržalo hodinu a štyridsať minút stáť v mínusovej teplote v improvizovanom kine pod voľnou oblohou a sledovať príbeh o osude obyčajných ľudí počas pádu Sovietskeho zväzu. Poskytol som rozhovor kyjevskej internetovej televíznej stanici Espreso TV, ktorá pokrývala udalosti na Majdane. Po rozhovore som zavolal na veľvyslanectvo a spojil sa s Grubym.

Ukrajina slávi pravoslávne Vianoce, preto boli všetky úrady, vrátane ruského veľvyslanectva, otvorené aj 25. decembra. Grubyj už očakával môj telefonát. Povedal mi, že mi má prečítať isté vyhlásenie: „Kompetentné orgány rozhodli, že vaša prítomnosť na území Ruskej federácie nie je žiaduca.“ Moju žiadosť o vstup do Ruska zamietli. Slovné spojenie „kompetentné orgány“ sa v Rusku používa v súvislosti s Federálnou bezpečnostnou službou (FSB). Termín „vaša prítomnosť nie je žiaduca“ sa zase používa v špionážnych prípadoch. Nikdy som nepočul, aby ju použili v prípade novinára.

Ruské úrady nenamietali nič proti tomu, čo som napísal. Môj predchádzajúci pobyt v Moskve trval iba tri mesiace, počas nich som si akurát stihol otvoriť bankový účet, oboznámiť sa s fungovaním ruskej redakcie Rádia Sloboda, kde som mal pracovať ako poradca, a zariadiť si byt. Jediný dôležitejší článok, ktorý som za ten čas napísal, sa týkal toho, ako nechal Jeľcin v roku 1993, teda pred dvadsiatimi rokmi, zničiť parlament. Ani tak ma však moje vyhostenie celkom neprekvapilo. Ako poznamenal Viktor Davidoff v denníku Moscow Times, naozaj nebolo prekvapením, „prekvapením bolo, že to trvalo tak dlho“.[1] Keď som v roku 1976 prišiel prvý raz do Ruska ako dopisovateľ londýnskych Financial Times, rýchlo som pochopil, že Rusko je paralelným vesmírom, ktorý možno pochopiť len prostredníctvom detailov životov individuálnych Rusov. Moje úsilie veciam porozumieť viedlo druhú stranu k pokusu vyhostiť ma v roku 1979 za „chuligánstvo“. Nedošlo k tomu iba preto, lebo britská a americká vláda pohrozili, že za odvetu vyhostia sovietskych korešpondentov. A tak som zostal v Sovietskom zväze až do roku 1982, keď som odišiel písať domov svoju prvú knihu Epocha delíria: úpadok a pád Sovietskeho zväzu. Film, ktorý vznikol práve na základe tejto knihy, premietali na Štedrý deň na Majdane.

V 80. rokoch minulého storočia moje žiadosti o víza do Sovietskeho zväzu pravidelne zamietali, a tak som sa tam dostal na reportážne cesty iba dva razy, aj to na základe hrozby amerického ministerstva zahraničných vecí, že prijme rovnako odmietavé opatrenia voči sovietskym dopisovateľom. V 90. rokoch, keď bola v plnom prúde perestrojka, som bol stále na čiernej listine. Zrejme ako posledný novinár. Časopis Reader’s Digest, pre ktorý som písal články o Rusku, pohrozil zrušením plánov na ruskojazyčnú mutáciu magazínu. Ruské orgány, ktoré lákali západné inštitúcie usadiť sa v Moskve, sa rozhodli tomuto ultimátu podvoliť.

Dve nasledujúce desaťročia som potom cestoval do Ruska slobodne, napísal som dve knihy a stovky článkov. V roku 1999 vyhodili v Rusku do vzduchu štyri obytné domy a zabili v spánku stovky ich obyvateľov. Tieto udalosti sa stali následne predohrou druhej čečenskej vojny, ktorá vyniesla k moci Vladimira Putina. Dospel som k názoru, že bombové útoky boli dielom FSB, nie čečenských rebelov. Okrem toho som tvrdil, že rozhodnutie ruských ozbrojených síl v roku 2004 zaútočiť plameňometmi na telocvičňu v škole v meste Beslan, obsadenú teroristami, následkom čoho zomrelo 338 rukojemníkov, napĺňa skutkovú podstatu zločinu proti ľudskosti.[2]

Napriek článkom som pravidelne dostával víza a osoby spojené s ruskými orgánmi ma dávali za príklad toho, ako režim toleruje slobodu prejavu. V skutočnosti tá tolerancia vychádzala z presvedčenia ruských orgánov, že dokážu manipulovať s verejnou mienkou na Západe. Obraz dobového Ruska vytváraný západnými novinármi a odborníkmi nebol ani zďaleka lichotivý, no vôbec nezachytával to, v akom mravnom rozklade sa Rusko v skutočnosti nachádzalo.

Príkladom úspešnej manipulácie so západnými pozorovateľmi bol Valdajský diskusný klub organizovaný ako nástroj ovplyvňovania najvýznamnejších svetových expertov na Rusko, či už išlo o novinárov alebo o bádateľov. Jednou z hlavných atrakcií týchto stretnutí bola možnosť klásť otázky Putinovi a ďalším ruským predstaviteľom v rámci akejsi neformálnej atmosféry. Ruskí predstavitelia boli neskonale štedrí, čo sa týkalo ich času a pohostinnosti, no situáciu mali pevne pod kontrolou, poskytovali detailné odpovede na pripravené otázky a ignorovali, prípadne odbili tých, ktorí prejavili čo i len náznak kritiky. Ruskí predstavitelia si boli dobre vedomí, že účastníci stretnutí v úpornej snahe neuraziť hostiteľov a z obavy, že ich už znovu nepozvú, neváhajú cenzurovať samých seba. Po týchto stretnutiach sa účastníci „klubu“ vracali na západ, kde sa obvykle odvolávali na svoju priamu skúsenosť z kontaktov s ruskými lídrami a papagájovali to, čo im tam zavesili na nos.

Úspech Valdaja sa odrazil v titulkoch novín, akým bol napríklad jeden na webovej stránke BBC z 20. septembra 2013 pri príležitosti desiateho výročia tohto fóra: „Putin zažiaril na valdajskom samite a káral Západ.“[3] V článku sa písalo o Putinovom otváracom prejave, v ktorom kritizoval Západ za to, že stráca kresťanské korene. Autor príspevku citoval aj britského experta Richarda Sakwu, lebo údajne povedal, že ak by na Valdaji šlo o obyčajné „vymývanie mozgov“, tak by sa na týchto stretnutiach nezúčastnil. Naopak, vyhlásil Sakwa, účastníci valdajského klubu „vnímali evolúciu, sebavedomie tejto krajiny, jej konsolidáciu“, čím dotyčný nevdojak demonštroval práve efektivitu vymývania mozgov.[4]

Ruská schopnosť manipulovať s verejnou mienkou v zahraničí je však limitovaná jej vonkajšími okolnosťami. V decembri 2013, keď som čakal na obnovenie ruských víz, kríza na Ukrajine zmenila celú situáciu. Maska liberalizmu naozaj poplietla schopnosť sveta vidieť skutočnú podstatu režimu, no v okamihu, keď došlo k jeho priamemu ohrozeniu, ako v prípade udalostí na Ukrajine, bolo nevyhnutné podniknúť kroky, po ktorých už bolo ťažšie, ba nemožné ilúziu liberalizmu udržať.

Nasledujúci pobyt v Moskve som sa venoval odkrývaniu snáh režimu ochraňovať túto maškarádu. Ruskí predstavitelia radi poukazovali na to, že od čias studenej vojny nevypovedali jediného amerického novinára. Po ukrajinskej kríze sa však orgány očividne rozhodli, že divadlo sa skončilo. Moja prítomnosť v Moskve sa stala prepychom, aký si už nemohli dovoliť.

Pochopiť Rusko je v zásade veľmi ľahké, no musíte sa naučiť niečo, čo je veľmi ťažké – uveriť v neuveriteľné. Ľudia zo Západu bývajú zmätení, pokiaľ sa usilujú pristupovať k Rusku v intenciách západného referenčného rámca. Neuvedomujú si, že Rusko je vesmírom založeným na úplne inom hodnotovom systéme. Pokiaľ Západniari považujú za dané, že ľudská individualita je hodnotou sama osebe, a nie je len surovým materiálom pre podfuky skorumpovaných politických predstaviteľov, neuvedomujú si, že v Rusku nemá takýto názor širšiu oporu. Pochopiť ruskú realitu znamená nevyhnutnosť akceptovať fakt, že ruskí lídri naozaj dokážu vyhodiť do povetria stovky vlastných spoluobčanov, len aby sa udržali pri moci. Naozaj dokážu vydať rozkaz zaútočiť s plameňometmi na telocvičňu plnú bezbranných rodičov a detí. Ale ak prijmeme, že nemožné je naozaj možné, potom nám úpadok jeľcinovských rokov a vzostup Vladimira Putina k moci dáva dokonalý zmysel.

–

POĎAKOVANIE

V mojej snahe popísať, čo zlyhalo v Rusku po páde Sovietskeho zväzu, ma podporovalo množstvo inštitúcií. Bez ich pomoci by táto práca nevznikla. Chcel by som sa z celého srdca poďakovať Nadácii Sarah Scaifeovej, Nadácii Smith Richardson, Nadácii Williama H. Donnera a Erhardtovej nadácii, ako aj Michaelovi Glebovi, Nadii Schadlowovej, Marine Strmekiovej, Ingrid Greggovej, Montgomerymu Brownovi a Curtinovi Winsorovi. Chcel by som zmieniť aj môjho dlhročného podporovateľa a priateľa Daniela McMichaela, ktorý zomrel 23. septembra 2013.

Prvé verzie tejto knihy čítali moji synovia Raphael a Mark, ktorí mi pomohli svojimi poznámkami a komentármi. Ďakujem aj Spoločnosti Henryho Jacksona, ktorá ma po vyhostení z Ruska v decembri 2013 sponzorovala pri žiadosti o pobyt v Británii.

1

BOMBOVÉ ÚTOKY NA OBYTNÉ DOMY V ROKU 1999

V lete 1999 sa blížil koniec éry Borisa Jeľcina a tí, ktorí v tej dobe stáli na vrchole moci v Rusku, sa začali obávať o svoju slobodu, ba dokonca životy. Začali sa objavovať príznaky hospodárskej konsolidácie, hoci väčšina obyvateľstva naďalej žila v chudobe a dlhé mesiace čakala na nejakú výplatu. Jeľcinovo bezprostredné okolie bolo čoraz izolovanejšie a nenávidené za rozkradnutie krajiny. Podľa Rusov a Západniarov s prístupom ku kremeľskému vedeniu sa hlavné postavy jeľcinovskej „rodiny“ – Taťjana Djačenková, prezidentova dcéra, Boris Berezovskij, jej dôverný poradca a najbohatší muž v krajine, ako aj Valentin Jumašev, člen bezpečnostnej rady a budúci Djačenkovej manžel – obávali krutej odplaty. Mnohí preto boli presvedčení, že títo ľudia sa moci nikdy nevzdajú.

Avšak v priebehu dvanástich dní, od 4. do 16. septembra, sa všetko zmenilo. V Moskve, Bujnaksku a Volgodonsku vyleteli do povetria štyri obytné domy a zrazu sa zabudlo na všetky škandály okolo korupcie a privatizácie, ktoré dovtedy sužovali krajinu. Osem rokov postsovietskej ruskej histórie sa premietlo do šokujúcich obrazov tiel vynášaných z rozvalín zničených domov.

Novovymenovaný predseda vlády Vladimir Putin dokonale vyjadril túžbu krajiny po odplate. 24. septembra vyhlásil: „Budeme prenasledovať teroristov kdekoľvek sú. Ak budú na letisku, tak na letisku. Ak budú, prepáčte mi, na záchode, tak ich v tom záchode spláchneme… O tejto otázke sa raz a navždy nebude diskutovať.“[1]

Ruskí predstavitelia tvrdili, že k bombovým útokom vedie „čečenská stopa“.[2] Bolo to neobvyklé označenie: nehovorilo sa o dôkaze, ale o „stope“. Čečenci tvrdili, že nemajú s útokmi nič spoločné.[3] Naozaj nebol nikdy predložený žiadny dôkaz o ich účasti na čine. No ruské ozbrojené zložky už boli pripravené zaútočiť na čečenských povstalcov v Dagestane a krajina horúčkovito hľadala niekoho, koho by z útokov obvinila. Rusi boli proti ďalším bojom v Čečensku, no po bombových útokoch sa ich postoj zmenil.[4] Už boli pripravení na vojnu.

Záhadu, kto v roku 1999 vyhodil do vzduchu obytné domy, nikdy nevyriešili. Dôkazy však neukazujú na čečenských teroristov, ale na kremeľské vedenie a FSB.

Keď som sa na Štedrý deň roku 2013 dozvedel, že „kompetentné orgány“ nepovažujú moju prítomnosť na území Ruskej federácie za „žiaducu“, nepochyboval som o tom, že najpodstatnejším dôvodom bola moja úloha vo vyšetrovaní útokov na obytné domy v roku 1999. „Prečo sa rozhodli vyhostiť teba a nie niekoho iného?“ Ruské orgány tolerovali moju prítomnosť aj desať rokov po vydaní prvej knihy Temnota na úsvite: Vzostup ruského kriminálneho štátu, kde som obvinil FSB zo zodpovednosti za výbuchy. Podľa mňa to neurobili preto, aby moje vyhostenie neupriamilo pozornosť k týmto udalostiam, na ktoré by inak ostatný svet zabudol.

Koncom roku 2013, keď som pracoval v Moskve, Putinova moc slabla. V Moskve prebiehali demonštrácie a na Ukrajine vypuklo ľudové povstanie. O bombových útokoch sa v Rusku nikdy príliš nahlas nehovorilo, no teraz sa šepot zosilňoval. Nemohli pripustiť, aby sa v novej situácii o tej téme začalo slobodne hovoriť.

Jeľcinovo Rusko bolo na jar 1999 krajinou traumatizovanou chudobou a kriminalitou. Vôbec nebolo isté, či sa budú konať prezidentské voľby stanovené na jún 2000. Jeľcinove preferencie, ako aj preferencie novovymenovaného predsedu vlády a priameho dediča Vladimira Putina, sa pohybovali okolo dvoch percent.[5] Bolo takmer nepredstaviteľné, aby ktokoľvek spojený s Jeľcinom mohol v slobodných voľbách vyhrať. Rozšírili sa však obavy, že si Jeľcin nájde nejakú zámienku na vyhlásenie výnimočného stavu, aby sa voľby konať nemohli.

Šiesteho júna toho roku moskovský korešpondent švédskeho denníka Svenska Dagbladet Jan Blomberg oznámil, že frakcia v Kremli vážne uvažuje o „teroristickom útoku, z ktorého by mohli obviniť Čečencov“.[6] Vojenský novinár Alexander Žilin citoval v Moskovskej Pravde z 22. júla „hodnoverné zdroje v Kremli“: ľudia okolo Djačenkovej plánujú využiť teror v Moskve na diskreditáciu Jurija Lužkova, moskovského starostu, ktorý sa ukazoval ako najvážnejší Jeľcinov súper. Plán dostal označenie Búrka v Moskve a mal sa týkať útokov na centrálu FSB, ministerstvo vnútra a Radu federácie, čečenskí povstalci mali mať na svedomí niekoľko únosov a mala vypuknúť vojna kriminálnych gangov. To všetko s cieľom vyvolať dojem, že Lužkov stratil nad mestom kontrolu.[7]

V júni začalo Rusko sústreďovať vojská na hraniciach s Čečenskom. Do regiónu presunuli početné delostrelecké a letecké sily, potom začiatkom júla dorazili raketomety schopné zničiť celé aglomerácie. Postupné sústredenie vojenských síl na hraniciach pokračovalo, až sa počet vojakov vyšplhal na sedemtisíc mužov, teda jednu ruskú divíziu.[8]

V tom istom čase sa v susednom Dagestane odohrávali čudné udalosti. Všeobecne sa očakávalo, že do krajiny vtrhnú z Čečenska islamskí povstalci. Koncom jari však ruské orgány prekvapili miestne poriadkové sily, keď stiahli vojská ministerstva vnútra rozmiestnené na hraniciach, čím uvoľnili údajným útočníkom cestu.

Siedmeho augusta naozaj došlo k invázii. Tisícdvesto ozbrojených islamistov pod velením čečenského veliteľa Šamiľa Basajeva a arabského extrémistu Chattába vstúpilo z Čečenska do Dagestanu, pričom sa nestretli so žiadnym odporom. Vysokopostavený príslušník ministerstva vnútra neskôr povedal, že ak by sa vojská ministerstva vnútra nestiahli, žiadna invázia by nebola možná.[9] Útočníci, proti ktorým bojovali prevažne miestne jednotky domobrany, obsadili oblasť Botlich. Dvadsiateho tretieho augusta sa agresori stiahli a znovu sa nestretli s odporom. Ruský veliteľ povedal dopisovateľovi časopisu Time, že počas ústupu mal Basajeva na muške, no dostal príkaz nestrieľať. „Proste sme pozorovali dlhú kolónu Basajevových nákladiakov a džípov sťahujúcich sa z Dagestanu späť do Čečenska pod dohľadom našich vlastných vrtuľníkov,“ povedal. „Mohli sme ho rozmliaždiť hneď na mieste, no šéfovia v Moskve ho chceli živého.“[10]

Čečenské vedenie inváziu odsúdilo. Aslan Maschdov, čečenský prezident, sa snažil spojiť s Jeľcinom prostredníctvom horúcej linky inštalovanej po prvej čečenskej vojne, no bez úspechu. O pár dní bola linka prerušená.[11]

Keď sa povstalci stiahli, Rusi niekoľko dní bombardovali oblasť Botlichu a potom zahájili trestnú výpravu proti enkláve Karamachi-Čabanmachi, kde rok predtým s oficiálnym súhlasom zaviedli islamské právo. Ruské vojská obkľúčili tamojšie dediny a potom ich bombardovali, pričom zabili viac než tisíc civilistov.[12] Žiadne očividné prepojenie medzi udalosťami v oblasti Botlich a enklávou Karamachi-Čabanmachi, ktoré sa nachádzajú v odlišných častiach Dagestanu, neexistovalo.

Štvrtého septembra Basajevove jednotky v odvete za bombardovanie Karamachi-Čabanmachi znovu vtrhli do Dagestanu, čo viedlo k vypuknutiu trojtýždňových bojov. K bombovým útokom na obytné domy na území Ruska došlo práve v období prebiehajúcich bojov. Načasovanie teroristických útokov sa časovo zhodovalo s bojmi v Dagestane, čo vytvorilo dojem, že útoky na obytné domy v Rusku sú odplatou za útoky ruských jednotiek proti islamským vzbúrencom v Dagestane.

Inváziu do Dagestanu chápala ruská vláda ako signál, že Čečenci chcú ovládnuť celý severný Kaukaz. V auguste však investigatívny týždenník Versija uverejnil reportáž naznačujúcu, že Basajevova invázia do Dagestanu bola pripravená v spolupráci s Rusmi. Podľa týždenníka sa 4. júla stretol s Basajevom vo vile patriacej medzinárodnému obchodníkovi so zbraňami Adnanovi Khashoggimu v mestečku Beaulieu medzi Nice a Monakom šéf prezidentovej administratívy Alexander Vološin. Táto informácia mala pochádzať zo zdrojov francúzskej tajnej služby. Trinásteho a 14. septembra uverejnil denník Moskovskij Komsomolec výňatok prepisu priateľského rozhovoru medzi mužom, ktorého hlas sa podobal hlasu Borisa Berezovského – blízkeho poradcu Jeľcinovej dcéry – a Movladim Udugovom, neoficiálnym hovorcom radikálnej čečenskej opozície, kam patrili Basajev a Chattáb. Rozhovor sa mal týkať prevodu peňazí radikálom.[13]

Tieto informácie pravdepodobne inšpirovali Vitalija Treťjakova, šéfredaktora najdôležitejšieho periodika patriaceho Berezovskému, Nezavisimaja Gazeta, aby ponúkol vlastnú verziu udalostí, kde Berezovského nenápadne bránil, a súčasne priznával, že inváziu do Dagestanu organizovali oficiálne úrady. „Je úplne jasné,“ napísal Treťjakov, „že Čečencov do Dagestanu vlákali… aby sa vytvoril legitímny dôvod… pre začiatok ofenzívnej fázy boja proti teroristickým skupinám v Čečensku. Jasne išlo o operáciu ruských špeciálnych služieb… ktorú navyše politicky posvätili najvyššie kruhy.“ Pokiaľ šlo o Berezovského, ktoré hlas bol rozpoznateľne zachytený na zázname ako ponúka peniaze, Treťjakov špekuloval, že ho mohli využiť „bez jeho vedomia ruské špeciálne služby“. Je viac než pravdepodobné, pokračoval Treťjakov, „že konal v koordinácii s nimi“, čo považoval za „oveľa realistickejšie, než teóriu, že ‚všetko spískal Berezovskij‘“.[14]

V to osudné leto bola Moskva plná fám. Spriatelil som sa s jedným ruským politickým operatívcom, ktorý mal dobré kontakty vo vysokých kruhoch ruskej moci. Keď sme sa stretli, povedal mi, že v Kremli rastú obavy: ak Jeľcinova vláda stratí moc, mohlo by v Moskve dôjsť k veľkej provokácii. Povedal mi, že by malo ísť o bezpečnosť Jeľcina a jeho rodiny v prípade odovzdania moci. Ak nedôjde k dohode na podmienkach, „vyhodia do vzduchu polovicu Moskvy“.

Cítil som znepokojenie, no nevedel som úvahu svojho priateľa vyhodnotiť. O Jeľcinovi a jeho komplicoch som nemal žiadne ilúzie, no nevedel som si predstaviť, ako by muž, ktorý sa dostal k moci vďaka mierovej antikomunistickej vzbure s masívnou podporou verejnosti, dokázal zavraždiť vlastných spoluobčanov v záujme udržania moci. Vývoj udalostí však mal zmeniť môj názor.

Štvrtého septembra o 9:40 hod. explodoval v druhom najväčšom meste Dagestanu, Bujnaksku, nákladiak naložený výbušninami. Zničil päťposchodovú budovu, v ktorej žili príslušníci 136. motostreleckej brigády. K explózii došlo, keď bola väčšina obyvateľov doma a sledovala v televízii futbalový zápas medzi Francúzskom a Ukrajinou. V rozvalinách zahynulo šesťdesiatštyri ľudí, zranených bolo takmer sto.

Ako sa ukázalo neskôr, počet obetí mohol byť ešte vyšší. Niekoľko hodín po prvej explózii v Bujnaksku objavili na nákladiaku ZIL-130 neďaleko vojenskej nemocnice druhú bombu. Pyrotechnici ju zneškodnili dvadsať minút pred nastavenou explóziou. Na nákladiaku bolo takmer 2,7 tony výbušnín, čo by stačilo na zrovnanie stredu mesta so zemou.

No udalosti v Bujnaksku, akokoľvek dramatické, nevzbudili v krajine pozornosť, pretože väčšina obetí boli Dagestanci, nie Rusi. A Dagestan bol vojnovou zónou. Deviateho septembra však teroristi udreli znovu, tentoraz v Moskve. Krátko po polnoci explodovala bomba v pivnici domu č. 19 na Gurjanovovej ulici, na robotníckom sídlisku v juhovýchodnej časti mesta. Stredná časť budovy bola úplne zničená. Po ľavej a pravej strane rozďavenej diery zostalo iba schodisko. Pod rozvalinami dlhé hodiny zúril požiar. „Tam dolu je to ako v pekle,“ povedal jeden záchranár. „Ak aj niekto výbuch prežil, musel zhorieť zaživa.“[15] Zahynulo sto ľudí a šesťstodeväťdesiat bolo zranených.[16] Ruskí predstavitelia obvinili z bombového útoku čečenských teroristov, ktorí sa takto chceli pomstiť za svoju „porážku“ v Dagestane. Moskovská FSB oznámila, že na predmetoch z miesta tragédie našla stopy TNT a hexogénu, silnej vojenskej trhaviny.

Trinásteho septembra, o štyri dni neskôr, zrovnal výbuch na Kaširskej diaľnici č. 6 v Moskve so zemou deväťposchodový tehlový dom, ktorý sa zmenil na hromadu trosiek. Hrôzostrašnosť dôsledkov explózie zvyšoval fakt, že k nej došlo o piatej ráno, keď takmer všetci obyvatelia domu spali. Moskovčania mali ráno možnosť vidieť v televízii šokujúce zábery záchranárov horúčkovito sa prehrabávajúcich v rozvalinách. Konečný počet obetí sa ustálil na počte stodvadsaťštyri. Takmer dvesto ľudí bolo zranených.[17]

Ruské hlavné mesto zovrel nevýslovný strach. Každý z tridsiatich tisícov obytných domov v Moskve prehliadli, či v nich nie sú umiestnené výbušniny.[18] Obyvatelia domov hliadkovali dvadsaťštyri hodín denne. Polícia prijala tisícky telefonátov o podozrivých aktivitách.

Ráno v deň výbuchu na Kaširskej diaľnici oznámil Gennadij Selezňov, hovorca Štátnej dumy, na stretnutí Rady Štátnej dumy, že v meste Volgodonsk vyletel počas predchádzajúcej noci do povetria ďalší obytný dom. Význam tohto oznámenia sa vyjasnil až neskôr.

Šestnásteho septembra teror pokračoval. Kým v Moskve stále prebiehali pohreby obetí explózií, v meste Volgodonsk vybuchol ďalší nákladiak plný výbušnín. Detonácia zdemolovala fasádu deväťposchodného obytného domu. Z rozvalín budovy vytiahli osemnásť mŕtvych ľudí, z toho dve deti. Osemdesiatdeväť hospitalizovali. Podobne ako v prípade útoku na obytný dom na Kaširskej diaľnici, aj tento incident sa odohral o piatej ráno. Psychologický šok bol obrovský, v jeho dôsledku stovky ľudí odmietali spať vo svojich domovoch a radšej spali pod holým nebom. Po výbuchu zostal kráter hlboký tri a pol metra a široký dvanásť až pätnásť metrov. Časti nákladiaku, kde bola umiestnená výbušnina, boli rozmetané do vzdialenosti takmer dvoch kilometrov.[19]

Bombový útok vo Volgodonsku naznačoval, že sa odteraz budú útoky sústreďovať na mestá mimo Moskvy. Tento predpoklad sa potvrdil, no s prekvapujúcimi dôsledkami.

Dvadsiateho druhého septembra sa Alexej Kartofelnikov vrátil z víkendového pobytu na dači o pol deviatej večer domov do svojho bytu v Riazani, mesta ležiaceho asi stodeväťdesiat kilometrov južne od Moskvy. Všimol si bielu ladu zaparkovanú pred obytným domov na Novoselovovej ulici 14/16. Na zadnom sedadle sedel muž. Posledné dve čísla na poznávacej značke boli prekryté papierom, na ňom bolo napísané dvojčíslie 62 – poznávacie číslo Riazane. Kartofelnikov vyšiel do svojho bytu a zavolal políciu. Jeho dcéra Julia, dvadsaťtriročná medička, vyšla na balkón. Všimla si, ako z pivnice domu vyšiel muž, pozrel sa na hodinky a nastúpil do auta, kde ho čakali dvaja ľudia. Medzitým sa domov vrátil aj Vladimir Vasiliev, iný obyvateľ domu. Všimol si, že kus papiera s číslom 62 zo zadnej poznávacej značky lady odpadol. Uvedomil si, že sa nezhoduje s číslom, ktoré bolo vpredu. Aj on zavolal políciu.

Keď prišla polícia, Julia nástojila, aby prehľadali pivnicu. Tú však obvykle používali miestni somráci ako záchod, a tak sa policajtom dole ísť nechcelo. Napokon sa však dali prehovoriť a zostúpili pár krokov do podzemia. Vzápätí vybehli nahor a kričali: „Je tam bomba!“ V dome okamžite vypukol chaos. Policajti začali behať od dverí k dverám a vyzývať obyvateľov, aby opustili dom. Ľudia v panike vyťahovali deti z vaničiek, brali si osobné dokumenty a prehadzovali cez seba čokoľvek im prišlo pod ruku. Chorí alebo ľudia príliš slabí na to, aby opustili dom, zostali dnu.

Obyvatelia domu stojaci na ulici sledovali, ako policajti pod velením Jurija Tkačenka, veliteľa miestnej pyrotechnickej jednotky, vošli do pivnice. Tkačenko odpojil detonátor aj časovač a potom s pomocou príručného detektora podrobil testu tri vrecká bieleho kryštalického materiálu. Ukázalo sa, že test bol pozitívny na hexogén, teda podobnú látku, akú použili v predchádzajúcich bombových útokoch. Nebolo pochýb, že niekto chcel vyhodiť budovu do vzduchu.

Vrecká vyniesli z pivnice okolo pol druhej ráno a FSB ich odviezla. No agenti FSB zabudli zobrať vysokoprofesionálny vojenský detonátor, ktorý zostal u miestnych pyrotechnikov. Detonátor odfotografovali a opečiatkovali dátumovou pečiatkou na druhý deň.

Na základe výpovedí Kartofelnikova, jeho dcéry a Vasilieva zostavila polícia identikity podozrivých. Uzavreli železničné stanice a letiská, zablokovali cesty vedúce z mesta.

Bielu ladu našli na úsvite opustenú na parkovisku. Krátko na to niekto zatelefonoval z verejného telefónu v Riazani do Moskvy. Operátor, ktorý hovor prepájal, zachytil kúsok rozhovoru. Volajúci povedal, že nie je možné nepozorovane opustiť mesto. Hlas na druhej strane odpovedal: „Rozdeľte sa a každý hľadajte vlastnú cestu.“[20] Operátor nahlásil hovor polícii, ktorá vysledovala číslo. S prekvapením zistila, že to nie je číslo čečenských teroristov, ale patrí FSB. Teroristov čoskoro zatkli, no tí sa ohromeným policajtom preukázali preukazmi FSB. FSB ich prikázala prepustiť.

FSB nemala inú možnosť, než celú záležitosť vysvetliť. V piatok 24. septembra riaditeľ FSB Nikolaj Patrušev na stretnutí v Kremli oznámil, že evakuácia budovy bola súčasťou cvičenia.

Patruševovo vyhlásenie bolo v protiklade s tým, čo dva dni tvrdili vyšetrovacie orgány. Ráno 23. septembra Alexander Sergejev, šéf riazanskej FSB, v televíznom vystúpení zablahoželal obyvateľom mesta v súvislosti so záchranou pred teroristickým útokom. Vladimir Rušajlo, minister vnútra, oznámil v celonárodnom televíznom vysielaní, že pokus o teroristický útok zlyhal. Patrušev však naraz tvrdil, že šlo o cvičenie a vrecká, ktoré našli pyrotechnici, obsahovali cukor a hexogén bol detekovaný omylom.

Patrušev vyhlásil, že podobné cvičenia sa konali aj v iných mestách, no iba v Riazani ľudia pohotovo reagovali. Vyslovil im uznanie za ich bdelosť.

Tieto udalosti vyvolali v Riazani, kde ľudia strávili noc z 23. septembra pod holým nebom, hnev. Novinári sa začali zaoberať myšlienkou, že zodpovednými za štyri predchádzajúce bombové útoky tiež neboli Čečenci, ale príslušníci FSB. Spoločnosť však nereagovala, ako sa od nej očakávalo. Deň po objavení bomby ruské lietadlá začali bombardovať letisko v Groznom a 1. októbra prekročili ruské jednotky hranice. Začala sa druhá čečenská vojna.

Práve hnev nad Hitlerovým „zákerným útokom“ na Sovietsky zväz pomohol mobilizovať sovietsky ľud v prvých dňoch druhej svetovej vojny. Odvtedy je tento útok základným kameňom všeobecného ruského povedomia. Bombové útoky na obytné domy zohrali podobnú úlohu. Podľa drvivej väčšiny Rusov začali Čečenci vojnu proti ruskému ľudu a teraz za to museli zaplatiť. V rýchlom slede udalostí sa na riazanskú epizódu, akokoľvek znepokojujúcu, zabudlo.

Pred piatimi rokmi sa po masakre ruských vojakov, ktorí sa v noci na Nový rok 1995 ocitli vo svojich tankoch v pasci v úzkych uliciach Grozneho, začala prvá čečenská vojna. Tentoraz invázia prebiehala metodicky a zdanlivo úspešne. V jej dôsledku začala stúpať Putinova popularita. V auguste ho na post prezidenta preferovali iba dve percentá obyvateľov a v septembri štyri. V októbri jeho preferencie stúpli na 21 percent. V novembri favorizovalo Putina na úrad prezidenta už 45 percent Rusov, čo bolo výrazne najviac zo všetkých kandidátov.[21] Za tejto situácie bolo jasné, že nebude potrebné ani vyhlásenie výnimočného stavu, ani odloženie volieb. Putin mohol vyhrať sám, s pomocou novej vojny.

Ruské jednotky ľahko postupovali čečenskou nížinou k rieke Terek. Tam sa zastavili a nasmerovali útoky do iných oblastí Čečenska. V decembri rieku Terek prekročili, obkľúčili Groznyj a začali s masívnym bombardovaním mesta. To sa premenilo na nový Stalingrad.

Začiatkom októbra som sa znovu stretol so spomínaným operatívcom, ktorý ma varoval, že v Moskve dôjde k veľkej provokácii. Tou boli práve bombové útoky na obytné domy. Nemyslel si to iba on. V podobnom duchu písali mnohé ruské periodiká, najmä masovo čítaný Moskovskij Komsomolec, potom časopis Novoje Vremja a týždenník Obščaja Gazeta. To bola charakteristická atmosféra v Moskve po ôsmich rokoch Jeľcinovej vlády, ktorá riadila krajinu v mene gangstrov a oligarchov. Myšlienka, že teroristické útoky proti vlastným spoluobčanom zorganizovali štátne orgány, nevyznievala iba hodnoverne, ale aj pravdepodobne.

„Útočníci,“ povedal mi priateľ, „umiestnili bombu na Gurjanovovej ulici v robotníckej štvrti, nie v elitnom centre mesta. Ak by to boli Čečenci a šlo im o politické dôvody, vyhadzovať do povetria obyčajných ľudí by bolo nemalo zmysel. Stačí sa pozrieť na mapu Moskvy a vidíte, že výber miesta zo strany teroristov pôsobí nelogicky. Terorista by sa mal dostať z takého miesta čo najrýchlejšie. Pečatniki, teda štvrť, kde sa Gurjanovova ulica nachádza, však ležia na polostrove, z troch strán ich obklopuje rieka Moskva. Jedinou únikovou cestou je Riazanský prospekt. Navyše je to najchudobnejšia časť Moskvy. Sú tam najlacnejšie byty a najhoršie životné prostredie. K druhému výbuchu došlo na Kaširskej diaľnici, tam sú tiež najlacnejšie a najúbohejšie domy v Moskve. Ako trhavinu použili hexogén. To je reaktívne činidlo novej generácie ruských delostreleckých granátov. Vyrába ho iba jediná fabrika, nachádza sa v permskej oblasti a FSB ju prísne stráži. Každý gram sa zaregistruje. Aby bolo možné dosiahnuť deštrukciu takéhoto rozsahu, je potrebné hexogén rozvážiť a bombu strategicky umiestniť. To dokážu iba odborníci. Pritom výbušninu umiestnili na presné miesto a dom sa zrútil ako domček z kariet.“

Bol som ohromený. Bombové útoky vyvolali v Rusku hrôzu a potom, keď sa stali ospravedlnením pre novú vojnu v Čečensku, sa náhle skončili. Súčasne do troch či štyroch dní odstránili zo všetkých zdevastovaných miest trosky i časti tiel, čím nezvratne zničili prípadné stopy na mieste činu.

Table of Contents

Úvod

1. Bombové útoky na obytné domy v roku 1999

Poznámky