George Friedman

THE NEXT 100 YEARS

A Forecast for the 21st Century

Copyright © 2009, 2015 by George Friedman All rights reserved.

This translation published by arrangement with Doubleday, part of The Doubleday Publishing Group, a division

of Random House, Inc.

Translation © 2009, 2015 by Richard Cedzo

Jacket design © 2009, 2015 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2009, 2015 by Ikar

Z anglického originálu The Next 100 Years, A Forecast for the 21st Century (The Doubleday Publishing Group, a division od Random House,

New York 2009) preložil Richard Cedzo.

Redigovala Anna Lackovičová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v roku 2016 ako svoju 1005. publikáciu v elektronickej podobe.

Druhé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4553-2

Meredith, múze a majsterke otázok

Tomu, kto sa pozerá na svet racionálne, javí sa svet racionálny. A naopak.

GEORGE F. HEGEL

POZNÁMKA AUTORA

Nemám síce krištáľovú guľu, mám však metódu, ktorá mi poslúžila, nech je akokoľvek nedokonalá, pri porozumení minulosti a predvídaní budúcnosti. Mojou úlohou je pokúsiť sa vidieť za chaosom dejín poriadok a predvídať, ktoré udalosti, tendencie vývoja a technika sa v ňom zrodia. Predpovedať niečo sto rokov dopredu môže pôsobiť ľahkovážne, dúfam však, že pochopíte, že ide o racionálny, realizovateľný postup, ani zďaleka nie ľahkovážny. V blízkej budúcnosti budem mať vnukov a niektorí z nich budú celkom určite žiť v 22. storočí. Táto predstava robí z celej tejto imaginárnej problematiky čosi celkom reálne.

Vo svojej knihe sa usilujem tlmočiť kontúry budúcnosti. V mnohých detailoch sa určite mýlim, no mojím cieľom je určiť hlavné tendencie – geopolitické, technologické, demografické, kultúrne či vojenské – v tom najširšom zmysle – a formulovať najvýznamnejšie udalosti, ktoré sa môžu odohrať. Určite pochopíte, že nejde o dlhý ani znepokojujúci proces, ako by sa mohlo zdať. Budem rád, ak vysvetlím, ako funguje dnešný svet a ako treba (pre zmenu spoľahlivo) určiť jeho fungovanie v budúcnosti. Poteší ma, ak moje vnúčatá po prelistovaní tejto knihy roku 2100 budú môcť povedať: „Bolo to celkom dobré.“

PREDOHRA K AMERICKÉMU VEKU

Predstavte si, že žijete v lete roku 1900 v Londýne, vtedajšej metropole sveta. Európa ovláda východnú pologuľu. Sotva nájdete miesto, nad ktorým by priamo nevládla alebo ho aspoň nepriamo neovládala niektorá európska veľmoc. Európa žije v mieri a teší sa nebývalej prosperite. Vzájomná závislosť jej krajín v oblasti obchodu a investícií je taká veľká, že seriózni ľudia vojnu vôbec nepripúšťajú – nanajvýš to, že ak by k nej prišlo, skončila by sa do niekoľkých týždňov od vypuknutia, lebo celosvetové finančné trhy by nezvládli takéto zaťaženie. Budúcnosť sa črtá rovnako: svetu bude vládnuť mierová, prosperujúca Európa.

A teraz sa preneste do leta roku 1920. Európa je rozpoltená zdĺhavou vojnou, kontinent rozčlenený na malé štáty. RakúskoUhorsko, Rusko a Osmanská ríša zanikli a milióny ľudí prišli o život vo vojne, ktorá trvala štyri roky. Vojna sa skončila, keď do nej vstúpila americká armáda so silou milión mužov. Len čo do nej vstúpila, rýchlo z nej aj vycúvala. V Rusku zavládol komunizmus, nebolo však jasné, či prežije. Štáty na okraji dosahu európskej moci, napríklad Spojené štáty americké a Japonsko, sa odrazu vynorili ako potenciálne rozhodujúce mocnosti. Jedna vec však bola istá – mierová dohoda, ktorá bola vnútená Nemecku, zaručovala, že Nemecko sa na scéne veľkej politiky tak skoro nezjaví.

A pre zmenu si predstavte leto roku 1940. Nemecko sa nielenže znovu zjavilo na scéne, ale dobylo Francúzsko a ovládlo Európu. Komunizmus prežil a Sovietsky zväz bol zrazu spojencom nacistického Nemecka. Veľká Británia stála proti Nemecku osamotená a z pohľadu múdrych ľudí sa aj ďalšia vojna skončila. Ak tu nevznikne tisícročná ríša („Reich“), o osude Európy sa už aj tak naisto rozhodlo na celé storočie. Nemecko ovládne Európu a zdedí jej koloniálnu ríšu.

Teraz sa preneste do leta roku 1960. Nemecko bolo rozdrvené vo vojne, ktorá sa skončila po necelých piatich rokoch jeho kapituláciou. Spojené štáty americké a Sovietsky zväz si rozdelili sféry vplyvu v okupovanej Európe. Európske koloniálne ríše zanikli a Spojené štáty americké bojovali so Sovietskym zväzom o to, kto sa stane ich dedičom. USA obkľúčili Sovietsky zväz a pomocou nesmierneho arzenálu jadrových zbraní ho mohli do niekoľkých hodín vyhladiť. Spojené štáty americké sa vynorili ako globálna superveľmoc. Ovládali všetky svetové oceány a svojou jadrovou silou mohli diktovať podmienky komukoľvek na svete. Sovieti mohli dúfať nanajvýš v patové postavenie – kým by nevtrhli do Nemecka a nedobyli Európu. Na túto vojnu sa všetci pripravovali. A niekde hlboko v podvedomí vnímali ako fanatický režim a ďalšie nebezpečenstvo maoistickú Čínu.

A teraz si predstavte leto roku 1980. Spojené štáty americké boli porazené v sedemročnej vojne. Neporazil ich však Sovietsky zväz, ale komunistický severný Vietnam. Na americký národ sa všetci, aj samotní Američania, pozerali ako na ten, čo sa dal na ústup. Najprv Američanov vyhnali z Vietnamu, neskôr z Iránu, ktorého ropné polia už nemohli ovládať. A vyzeralo to tak, že tieto polia sa dostali do rúk Sovietom. Aby Američania skrotili Sovietsky zväz, uzavreli spojenectvo s maoistickou Čínou – americký prezident a najvyšší čínsky predstaviteľ sa stretli na pokojnej schôdzke v Pekingu. Len toto spojenectvo bolo schopné zvládnuť mocný Sovietsky zväz, ktorého prestíž, ako sa zdalo, prudko rástla.

Teraz si spomeňte na leto roku 2000. Rozpad Sovietskeho zväzu sa zavŕšil. Čína formálne zostala komunistická, no prakticky sa stala kapitalistickou krajinou. NATO sa sprístupnilo východnej Európe, a dokonca aj niektorým častiam bývalého Sovietskeho zväzu. Svet prekvital a nažíval v mieri. Každý vedel, že geopolitické faktory sú z hľadiska ekonomických kritérií druhoradé, a pretrvávajúce problémy mali len podružný či regionálny charakter, napríklad zložitá situácia na Haiti alebo v Kosove.

Potom prišiel 11. september 2001 a svet sa opäť zbláznil. Na istom stupni prebiehajúcich udalostí jedinou istotou zostáva tvrdenie, že zdravý rozum sa mýli. Nejestvuje nijaký zázračný dvadsaťročný cyklus, nejestvuje zjednodušujúca sila, ktorá by riadila tento vzorec. Platí, že okolnosti, ktoré sa v istom okamihu dejín javia ako trvalé a dominantné, sa môžu veľmi rýchlo zmeniť. Éry prichádzajú a odchádzajú. Ani medzinárodné vzťahy, ani nič z toho, ako dnes svet vyzerá, nenaznačujú, ako bude vyzerať o dvadsať rokov… Ba zmena môže prísť ešte skôr. Pád Sovietskeho zväzu bol takmer nepredstaviteľný – a predsa k nemu došlo. Zaužívané politické analýzy trpia hlbokým nedostatkom predstavivosti. Vychádzajú z predpokladu, že plynúce oblaky sú tu navždy, a sú slepé k mocným, dlhodobým posunom prebiehajúcim na celom svete.

Keby sme sa presunuli na začiatok 20. storočia, nikto by nepredpovedal konkrétne udalosti, ktoré som práve uviedol. Vyskytujú sa však isté udalosti, ktoré by sa dali predvídať – a v skutočnosti sa to aj stalo. Napríklad: Nemecko, ktoré sa zjednotilo roku 1871, bolo veľmocou s neistým postavením (uväznené medzi Ruskom a Francúzskom) a chcelo predefinovať európsky a celosvetový systém. Väčšina konfliktov v prvej polovici 20. storočia sa týkala postavenia Nemecka v Európe. Aj keď čas a miesto vojen nebolo možné predpovedať, pravdepodobnosť, že vojna vypukne, sa predvídať dala a mnohí Európania ju aj očakávali.

Prognóza, že obe vojny budú také ničivé a že po ich skončení príde Európa o svoje koloniálne ríše, predstavuje náročnejšiu časť danej rovnice. No našli sa aj takí, ktorí – najmä vďaka vynájdeniu dynamitu – predpovedali, že vojna bude katastrofálna. Keby sa boli spojili prognózy o technológiách s geopolitickými prognózami, roztrieštenie Európy by sa bolo dalo predvídať. V 19. storočí sa predpokladal vzostup Spojených štátov amerických a Ruska. Alexis de Tocqueville a Friedrich Nietzsche predpovedali dôležité postavenie oboch krajín. Na začiatku 20. storočia by pri istej futurologickej praxi a s trochou šťastia bolo možné predpovedať všeobecné obrysy vývoja.

21. STOROČIE

Na začiatku 21. storočia musíme identifikovať kľúčovú udalosť, ktorá by mohla byť akýmsi ekvivalentom zjednotenia Nemecka ako príznačnej udalosti 20. storočia. Po prestavbe starej Európy a toho, čo zostalo po Sovietskom zväze, pretrvala len jediná obrovská veľmoc – Spojené štáty americké. Ako to zvyčajne býva, zdá sa, že USA v súčasnosti narobili neporiadok v celom svete. Netreba to však zveličovať, nejde o totálny chaos. USA sú hospodársky, vojensky a politicky najmocnejšou krajinou na svete, ktorá nemá konkurenciu. Podobne ako španielsko-americkú vojnu pred sto rokmi, aj vojnu medzi Spojenými štátmi americkými a islamistami si zapamätáme len matne – bez ohľadu na prevládajúcu dobovú mienku.

Spojené štáty americké prežívajú od čias občianskej vojny mimoriadny hospodársky rast. Z druhoradej rozvojovej krajiny sa hospodársky rozvinuli tak, že v rebríčku prevyšujú všetky štyri krajiny, ktoré nasledujú po nich. Z vojenského hľadiska prešli od bezvýznamnej vojenskej sily k armáde, ktorá má celosvetovú prevahu. Z politického hľadiska USA zasahujú prakticky takmer všade, niekedy deklarovane, inokedy len vďaka svojej prítomnosti. Pri čítaní tejto knihy sa vám bude zdať, že je amerikocentrická, a to z hľadiska účelu i postoja. To síce môže byť pravda, no argument, o ktorý sa opieram, hovorí, že svet sa v skutočnosti naozaj točí okolo Spojených štátov amerických. A nie je to len vďaka americkej moci. Nevyhnutne to súvisí aj so základným posunom fungovania sveta.

Posledných päťsto rokov bola jadrom medzinárodného systému Európa, jej koloniálne ríše po prvý raz v dejinách ľudstva vytvorili celosvetový systém. Hlavnou tepnou Európy bol severný Atlantik. Ten, kto ho kontroloval, kontroloval zároveň prístup do Európy – a spojenie Európy so svetom. Severný Atlantik bol aj kľúčom základnej geografie celosvetovej politiky.

Na začiatku osemdesiatych rokov 20. storočia sa však stalo niečo nevšedné. Po prvý raz v dejinách sa transtichomorský obchod vyrovnal transatlantickému. Keď sa Európa po druhej svetovej vojne zmenila na súbor druhoradých mocností, severný Atlantik prestal zohrávať kľúčovú úlohu. Bolo jasné, že celosvetový obchod a s ním aj celosvetovú ekonomiku bude kontrolovať ten štát, ktorý bude kontrolovať aj severný Atlantik, aj Tichý oceán, ak mu to bude vyhovovať. Štát, ktorý obmývajú oba oceány, získa v 21. storočí obrovskú výhodu.

Ak vezmeme do úvahy budovanie námornej sily a vysoké náklady na jej rozmiestnenie po celom svete, významným činiteľom medzinárodného systému sa stane mocnosť, ktorá bude ovládať oba oceány. Z rovnakého dôvodu Veľká Británia dominovala v 19. storočí: jej ostrovný charakter ju predurčoval ovládať moria. V tomto zmysle Severná Amerika vystriedala Európu ako ťažisko sveta, a ten, kto ovládne Severnú Ameriku, si fakticky zaistí status dominantnej celosvetovej veľmoci. Minimálne v 21. storočí to budú Spojené štáty americké.

Ich vnútorná moc v spojení so zemepisnou polohou z nich robí kľúčového aktéra 21. storočia. To sa určite nestretne s pozitívnym ohlasom. Ich moc totiž vzbudzuje obavy. Preto sa budú dejiny 21. storočia, najmä jeho prvá polovica, točiť okolo dvoch protichodných bojov. Jeden z nich charakterizuje tendencia druhoradých mocností utvárať koalície, ktoré by zahŕňali a kontrolovali Spojené štáty americké. Druhý boj budú zvádzať Spojené štáty americké samy v úsilí preventívne zasahovať proti vytvoreniu účinnej koalície.

Ak sa pozeráme na začiatok 21. storočia ako na úsvit amerického veku (ktorý nahradil európsky vek), zistíme, že tento svet sa začal vtedy, keď sa časť moslimov začala usilovať o znovuvytvorenie kalifátu – veľkej islamskej ríše, ktorá kedysi siahala od Atlantiku po Tichý oceán. V úsilí zatiahnuť primárnu svetovú veľmoc do vojny a ukázať jej slabosť nevyhnutne musela udrieť na USA, aby tak iniciovala islamské povstanie. Spojené štáty americké reagovali vpádom do islamského sveta. Nemali však za cieľ zvíťaziť. Veď ani nebolo jasné, čo by vlastne víťazstvo znamenalo. Chceli len narušiť islamský svet a postaviť proti sebe jeho časti, aby nevznikla nijaká islamská ríša.

Spojené štáty americké nepotrebujú vyhrávať vojny. Stačí, ak budú pôsobiť tak, aby si druhá strana nemohla vybudovať dostatočnú silu, ktorá by sa im postavila na odpor. 21. storočie bude na istej úrovni sériou konfrontácií menších mocností usilujúcich sa o vybudovanie koalícii, kontrolujúcich správanie Američanov a organizovanie vojenských operácií Spojených štátov amerických s cieľom narušiť tieto koalície. Nasledujúce storočie v porovnaní s 20. storočím zažije viac vojen, no tieto vojny nebudú také katastrofálne vďaka technologickým zmenám a vďaka charakteru geopolitických stretov.

Ako sme už uviedli, zmeny, ktoré vedú k nasledujúcej epoche, sú vždy šokujúce, neočakávané. A prvých dvadsať rokov nového storočia nebude výnimkou. Americko-islamská vojna sa už končí a ďalší konflikt je na dohľad. Rusko si znovu buduje svoju starú sféru vplyvu – a tá sa nevyhnutne postaví na odpor Spojeným štátom americkým. Rusi sa pohnú smerom na západ po veľkej európskej severnej nížine. Keď Rusko obnoví svoju moc, narazí na NATO (v ktorom dominujú USA) v podobe troch pobaltských štátov – Estónska, Litvy a Lotyšska – a Poľska. Na začiatku 21. storočia však bude dochádzať aj k iným treniciam, no táto nová studená vojna dosiahne kritický bod až potom, keď sa skončí americko-islamská vojna.

Rusi sa nemôžu vyhnúť pokusu znovu si zaistiť moc a USA sa zasa nemôžu vyhnúť úsiliu odolať. Rusko však v konečnom dôsledku nemôže vyhrať. Hlboké vnútorné problémy, masívny pokles počtu obyvateľov a žalostná infraštruktúra nakoniec pochovajú jeho dlhodobé vyhliadky. A druhá studená vojna, menej hrozivá, ale oveľa menej globálna, ako bola tá prvá, sa skončí ako ona – pádom Ruska.

Mnohí predpovedajú, že najbližším súperom Spojených štátov amerických nebude Rusko, ale Čína. Nesúhlasím s týmto názorom z dvoch dôvodov. Po prvé, keď sa dôkladne pozriete na mapu Číny, pochopíte, že ide o prírodne veľmi izolovanú krajinu. Na severe sa rozprestiera Sibír, na juhu sa zasa tiahnu Himaláje a džungle, a tak väčšina obyvateľstva žije vo východnej časti krajiny, takže Číňania nemajú veľké možnosti rozpínať sa. Navyše, Čína celé stáročia nebola významnou námornou veľmocou, pričom vybudovanie námorných síl si vyžaduje generácie nielen na postavenie lodí, ale aj na výcvik námorníkov a vytvorenie príslušnej kultúry.

Číny sa netreba obávať ešte z jedného dôvodu, hlbšieho. Čína je v podstate nestabilnou krajinou. Vždy, keď svoje hranice otvorí vonkajšiemu svetu, začnú jej pobrežné regióny prekvitať, no obrovská väčšina Číňanov vo vnútrozemí zostáva zbedačená. To vedie k napätiu, ku konfliktom a k nestabilite, ale aj k politicky motivovaným ekonomickým rozhodnutiam. Výsledkom je neschopnosť a korupcia. Čína sa zahraničnému obchodu otvorila nie prvý raz. A nie prvý raz práve kvôli tomu stratí stabilitu. A nie je vylúčené, že sa zjaví osobnosť podobná Maovi a izoluje krajinu, zrovnoprávni bohatstvo – alebo chudobu – a daný cyklus sa začne nanovo. Nájdu sa však aj takí, ktorí si myslia, že trendy z posledných tridsiatich rokov budú pokračovať donekonečna. Nazdávam sa, že čínsky cyklus sa v nasledujúcej dekáde posunie do ďalšej a nevyhnutnej fázy. Čína nie je ani zďaleka konkurentom Spojených štátov amerických, preto sa ju budú usilovať podporovať a udržať pohromade ako protiváhu k Rusom. Súčasný dynamický vývoj čínskeho hospodárstva nespeje k dlhodobému úspechu.

V polovici 21. storočia sa vynoria ďalšie mocnosti, krajiny, o ktorých sa dnes neuvažuje ako o mocnostiach, no v nasledujúcich niekoľkých desaťročiach sa podľa mňa stanú mocnými a priebojnými. Výrazne sa presadia najmä tri z nich. Prvou je Japonsko. Japonsko predstavuje druhú najsilnejšiu ekonomiku na svete, no zároveň veľmi zraniteľnú, keďže je do značnej miery závislá od dovozu základných surovín, lebo takmer nijaké nemá. Ak vezmeme do úvahy jeho militaristické dejiny, Japonsko nezostane okrajovou pacifistickou mocnosťou, akou je v súčasnosti. Jednoducho, nemôže. Jeho hlboké populačné problémy a hrôza z rozsiahlej imigrácie ho prinútia hľadať pracovné sily v iných krajinách. Zraniteľnosť Japonska, o ktorej som už písal v minulosti a s ktorou si Japonci poradili lepšie, ako som očakával, ho nakoniec donúti k zmene politiky.

Ďalej tu je Turecko, v súčasnosti sedemnásta najväčšia ekonomika na svete. Z histórie vieme, že najvýznamnejšiu islamskú ríšu ovládali Turci. Osmanská ríša sa rozpadla na konci prvej svetovej vojny a na jej troskách vzniklo súčasné Turecko. Turecko je stabilnou platformou uprostred chaosu. Balkán, Kaukaz a arabský svet predstavujú nestabilné regióny. So stúpajúcou mocou Turecka – jeho hospodárstvo a vojenská sila sú najmocnejšie v danom regióne – bude stúpať aj jeho vplyv.

A nakoniec je tu Poľsko. Poľsko prestalo zohrávať úlohu významnej mocnosti ešte v 16. storočí. Kedysi ňou však bolo – a podľa mňa sa ňou opäť stane. Umožňujú to dva faktory. Prvým je úpadok Nemecka. Nemecké hospodárstvo je síce veľké a rozvíja sa, je však nedynamické a nevie zrevolucionalizovať globálne ekonomické väzby. Okrem toho, jeho obyvateľstvo v nasledujúcich päťdesiatich rokoch dramaticky poklesne, čo bude ďalej podkopávať jeho ekonomickú moc. Druhým faktorom bude tlak Rusov z východu na Poliakov, pričom Nemci neprejavia záujem o tretí konflikt s Ruskom. Spojené štáty americké však budú podporovať Poľsko ekonomicky aj technologicky. Ak krajinu neničia vojny, jeho hospodárstvo má stimul na ekonomický rast. A práve Poľsko sa stane vedúcou mocnosťou v koalícii štátov čeliacich Rusku.

Japonsko, Turecko a Poľsko môžu čeliť Spojeným štátom americkým ešte sebavedomejšie než po páde Sovietskeho zväzu. Situácia sa vyostrí. Ako uvidíme v tejto knihe, vzťahy medzi týmito štyrmi krajinami významne ovplyvnia 21. storočie a nakoniec povedú k ďalšej celosvetovej vojne. Tá sa bude odohrávať inak ako v minulosti – so zbraňami, ktoré dnes patria do oblasti science-fiction. Ako sa však pokúsim načrtnúť, konflikt v polovici 21. storočia vyvolajú dynamické sily, ktoré sa rodia na začiatku nového storočia.

V tejto vojne sa prejaví nesmierny technický pokrok, podobne ako počas druhej svetovej vojny, a jeden z budúcich vynálezov zohrá obzvlášť rozhodujúcu úlohu. Všetky zainteresované strany budú z mnohých zrejmých dôvodov hľadať nové formy energie, ktoré nahradia uhľovodíky. Slnečná energia je teoreticky najúčinnejší zdroj energie na Zemi, no vyžaduje si celý rad kolektorov. Na zemskom povrchu však zaberajú veľa miesta a majú mnoho negatívnych dopadov na životné prostredie – nehovoriac už o tom, že sú vystavené rozkladným cyklom striedania dňa a noci. Keď sa bude približovať svetová vojna, rozvíjajúce sa koncepcie výroby elektrickej energie vo vesmíre prenášanej na zem v podobe mikrovlnného žiarenia sa rýchlo zmenia na skutočnosť. Nový zdroj energie, priživujúci sa na vojenských vesmírnych programoch, poskytne rovnako ako internet alebo železnica finančnú záruku vládnych výdavkov. A to naštartuje masívnu ekonomickú konjunktúru.

Základom toho všetkého sa stane najdôležitejší faktor 21. storočia: koniec populačnej explózie. Od roku 2050 začnú rozvinuté priemyselné krajiny dramatickým tempom prichádzať o obyvateľstvo. Od roku 2100 aj najmenej rozvinuté krajiny dosiahnu pôrodnosť, ktorá stabilizuje počet obyvateľov. Celý globálny systém sa od roku 1750 budoval v očakávaní neustále sa zvyšujúcej populácie. Viac robotníkov, viac spotrebiteľov, viac vojakov – to predstavuje ustavičné očakávanie. V 21. storočí to však prestane byť pravda. Celý systém výroby sa posunie iným smerom. A tento posun dotlačí svet k väčšej závislosti od technológií, najmä robotických zariadení, ktoré nahradia ľudskú prácu, a od zintenzívneného genetického výskumu (s cieľom nielen predĺžiť život, ale aj dosiahnuť dlhšie trvajúci produktívny vek ľudí).

Aký bude bezprostredný následok úbytku svetovej populácie? Celkom jednoduchý. V prvej polovici 21. storočia sa pokles počtu obyvateľstva prejaví nedostatkom pracovných síl vo vyspelých priemyselných krajinách. V súčasnosti majú rozvinuté krajiny problém čeliť imigrácii. V prvej polovici 21. storočia budú mať problém presvedčiť imigrantov, aby prišli do krajiny. Niektoré krajiny zájdu dokonca tak ďaleko, že zaplatia ľuďom len preto, aby sa prisťahovali. Vzťahuje sa to aj na Spojené štáty americké, ktoré budú bojovať o čoraz zriedkavejších prisťahovalcov a urobia všetko, aby presvedčili Mexičanov prísť do USA – čo je síce ironický, ale nevyhnutný posun.

Tieto zmeny povedú ku konečnej kríze 21. storočia. Mexiko má dnes 15. najväčšiu ekonomiku na svete. Len čo Európania skĺznu dolu, Mexičania, podobne ako Turci, stúpnu v rebríčku a ku koncu 21. storočia sa stanú jednou z hlavných ekonomických veľmocí na svete. Počas veľkej migrácie na sever, ktorú Spojené štáty americké podporia, populačná rovnováha starých, pôvodne mexických dŕžav (t. j. oblastí, ktoré USA vzali Mexiku v 19. storočí) sa dramaticky zmení a značná časť tohto regiónu bude prevažne mexická.

Túto sociálnu skutočnosť bude mexická vláda vnímať jednoducho ako nápravu historických porážok. Očakávam aj to, že od roku 2080 dôjde k vážnej konfrontácii medzi USA a čoraz mocnejším a priebojnejším Mexikom. Táto konfrontácia môže mať pre USA nepredvídané následky a pravdepodobne sa neskončí skôr ako roku 2100.

Môže sa zdať, že väčšina z toho, o čom píšem, sa vymyká chápaniu. Predstava, že 21. storočie vyvrcholí stretom medzi Mexikom a Spojeným štátmi americkými, je roku 2009 sotva mysliteľná, podobne ako je nepredstaviteľná idea mocného Turecka a Poľska. Vráťte sa však na začiatok tejto kapitoly, kde opisujem, ako vyzeral svet v dvadsaťročných intervaloch v 20. storočí, a pochopíte, na čo narážam: zdravý rozum sa bude naisto mýliť.

Ukazuje sa, že čím je tento opis zrnitejší, tým je nespoľahlivejší. Nemôžem predpovedať presné detaily nastupujúceho storočia – s výnimkou faktu, že už budem dávno mŕtvy a nedozviem sa, akých chýb som sa dopustil. Tvrdím však, že môžeme pochopiť širšie obrysy toho, čo sa udeje, a usilovať sa ich nejako vysvetliť bez ohľadu na to, aké špekulatívne môže byť toto vysvetlenie. Práve o tom vypovedá táto kniha.

PREDPOVEDANIE NA STO ROKOV DOPREDU

Skôr ako sa pohrúžim do podrobností o svetových vojnách, populačných trendoch či technickom pokroku, je dosť dôležité, aby som povedal niečo o svojej metóde, t. j. o tom, ako presne viem predpovedať, čo urobím. Nechcem, aby sa brali vážne podrobnosti vojny roku 2050, ktorú predpovedám. Chcem však, aby ma brali vážne, keď sa vyjadrujem k otázke spôsobu vedenia vojny, k otázkam kľúčovej úlohy americkej moci a k pravdepodobnosti, že iné mocnosti sa postavia proti USA. A viem si zdôvodniť aj svoj odhad, ktoré štáty sa postavia, a ktoré nepostavia na odpor tejto veľmoci. Predstava americko-mexickej konfrontácie, dokonca vojny medzi nimi vyvoláva u väčšiny súdnych ľudí pochybnosti. Rád by som však ukázal, prečo a ako možno tvrdiť niečo také.

Už som spomenul, že súdni ľudia nie sú schopní predvídať budúcnosť. Staré známe heslo Novej ľavice* „Buďte praktickí, žiadajte nemožné“ treba zmeniť na heslo „Buďte praktickí, očakávajte nemožné“. Táto myšlienka predstavuje jadro mojej metódy. Seriózne sa tomu vraví geopolitika.

Geopolitika nie je iba honosný spôsob vyjadrenia „medzinárodných vzťahov“. Je to metóda uvažovania o svete a predpovedanie, čo sa stane. Existuje ekonomická teória neviditeľnej ruky trhu, podľa ktorej súkromné a krátkodobé aktivity ľudí vedú k tomu, čo Adam Smith nazval „bohatstvo národov“. V geoplitike sa používa pojem neviditeľnej ruky na označenie správania národov a iných medzinárodných aktérov. Sledovanie krátkodobých súkromných záujmov zo strany národov a ich vodcov vedie, ak už nie priamo k bohatstvu národov, nuž prinajmenej k predvídateľnému správaniu, a tým k schopnosti predpovedať podobu budúceho medzinárodného systému.

V geopolitike i ekonomike predpokladáme, že aktéri sú racionálni aspoň do takej miery, aby vedeli o svojich krátkodobých súkromných záujmoch. Keďže sú racionálnymi aktérmi, skutočnosť im poskytuje obmedzený výber. Predpokladá sa, že ľudia a národy budú sledovať svoje vlastné záujmy, ak nie dôsledne, potom aspoň sporadicky. Predstavme si šachovú partiu. Zvonku sa zdá, že každý hráč má dvadsať možných otvorení. V skutočnosti ich je oveľa menej, lebo väčšina týchto ťahov je zlá a rýchlo vedie k porážke. Čím ste v šachu lepší, tým jasnejšie vidíte svoje možnosti, a tak v skutočnosti máte k dispozícii menej ťahov. Čím je hráč lepší, tým predvídateľnejšie sú jeho ťahy. Šachoví veľmajstri hrajú s absolútne predvídateľnou presnosťou – až na jeden geniálny, neočakávaný ťah.

Národy sa správajú rovnako. Milióny alebo stovky miliónov ľudí tvoriacich nejaký národ sú obmedzené realitou. Produkujú vodcov, ktorí by sa nimi nestali, keby boli iracionálni. Dostať sa až na čelo miliónov ľudí nie je niečo, čo sa často podarí hlupákom. Vodcovia chápu ponuku nasledujúcich ťahov a aj ich vykonávajú – a ak nie bezchybne, nuž aspoň dosť dobre. Výnimočný majster príde s ohromným, neočakávaným a úspešným ťahom, no vládnutie z veľkej časti predstavuje iba vykonávanie nevyhnutných a logických nasledujúcich krokov. Keď politici riadia zahraničnú politiku štátu, postupujú rovnako. Keď vodca zomrie a nahradia ho iným, s najväčšou pravdepodobnosťou bude pokračovať v tom, čo robil jeho predchodca.

Netvrdím, že politickí vodcovia sú géniovia, odborníci, či dokonca džentlmeni a dámy. Jednoducho – len vedia, ako byť vodcami, inak by sa nimi nestali. Všetky spoločnosti s potešením znevažujú svojich politických vodcov a tí, pochopiteľne, robia chyby. Ak sa dôkladne pozrieme na tieto chyby, zistíme, že len zriedka sú triviálne. Pravdepodobne ich k nim donútili okolnosti. Radi by sme verili, že my či náš obľúbený kandidát nebudeme konať tak hlúpo, ale to sa stáva len zriedka. Preto geopolitika neberie jednotlivého vodcu oveľa vážnejšie než ekonomika jednotlivého obchodníka. Obaja sú hráči, ktorí vedia, ako riadiť nejaký proces, na prelomenie pevných pravidiel svojich profesií však nemajú dostatok voľnosti.

Politici sú málokedy slobodní aktéri. Ich konanie podmieňujú okolnosti a verejná politika je reakciou na skutočnosť, nie jej tvorcom. Politické rozhodnutia sa odohrávajú v rámci úzkych mantinelov. Ani najlepší vodca Islandu nikdy nepremení svoju krajinu na svetovú veľmoc, tak ako ani najhlúpejší vodca Ríma na vrchole rozkvetu Rímskej ríše nemohol podkopať jej fundamentálnu moc. Geopolitika nevypovedá o správnych a nesprávnych postupoch, ani o cnostiach či hriechoch politikov, ani o diskusiách v otázke zahraničnej politiky. Geopolitika vypovedá o širokých neosobných silách, ktoré obmedzujú národy a ľudí a nútia ich konať istým spôsobom.

Kľúčom na pochopenie ekonomiky je prijatie postoja, že vždy dochádza aj k nezamýšľaným následkom. Skutky, ktoré ľudia vykonávajú z pozitívnych pohnútok, majú následky, ktoré nepredvídali ani nezamýšľali. To isté platí o geopolitike. Je nepravdepodobné, že by osada Rím na začiatku svojej expanzie v 7. storočí pred n. l. mala vzorový plán na dobytie celého Stredozemia o päť storočí neskôr. No už prvé vystúpenie jej obyvateľov proti susedným osadám dalo do pohybu proces, ktorý však obmedzovala vtedajšia realita. To vyvolalo nezamýšľané následky. Rím ani to, čo sa s ním neskôr udialo, nevzniklo na základe plánu.

Geopolitické predpovedanie preto nepredpokladá, že všetko je predurčené. To značí, že nič z toho, čo si ľudia myslia, že robia, v čo dúfajú, že dosiahnu, nezodpovedá pôvodnému zámeru. Nezodpovedá mu ani konečný výsledok. Štáty a politici sledujú svoje bezprostredné ciele obmedzené realitou. Šachového veľmajstra rovnako obmedzuje šachovnica, figúrky a pravidlá. Niekedy stanovené pravidlá zvyšujú moc štátu, inokedy ho vedú k záhube. Len zriedkakedy konečný výsledok zodpovedá tomu, čo sa chcelo spočiatku dosiahnuť.

Geopolitika predpokladá dve skutočnosti. Po prvé, to, že ľudia sa organizujú do jednotiek väčších, ako sú rodiny, a tým sa musia zapojiť do politiky. Je zrejmé, že ľudia prejavujú prirodzenú lojálnosť k prostrediu, v ktorom sa narodili, t. j. k ľuďom aj miestam. Lojálnosť ku kmeňu, k mestu alebo štátu je pre ľudí prirodzená. V súčasnosti zohráva významnú úlohu národná identita. Geopolitika ráta s tým, že podstatný rozmer života ľudí tvorí vzťah medzi štátmi, čo znamená, že vojna je všadeprítomná.

Po druhé, geopolitika tvrdí, že charakter štátu je do veľkej miery podmienený geograficky, podobne ako vzťahy medzi štátmi. Pojem geografia používam v širokom význame. Zahŕňa zemepisné črty miesta, no prekračuje ich a zohľadňuje účinky daného miesta na jednotlivcov a spoločnosti. V staroveku sa Sparta líšila od Atén tým, že bola vnútrozemským mestom, kým Atény námornou ríšou. Atény boli bohaté a kozmopolitné, zatiaľ čo Sparta chudobná, provinčná a veľmi húževnatá. Sparťania sa od Aténčanov líšili kultúrou aj politikou.

Ak pochopíme tieto princípy, môžeme predpokladať, že veľký počet ľudí, spojených prirodzenými putami, no obmedzených zemepisne, koná istým predurčeným spôsobom. Spojené štáty americké sú Spojené štáty americké, preto sa musia správať istým spôsobom. To isté platí o Japonsku, Turecku či Mexiku. Keď sa nad tým zamyslíte, uvidíte sily, ktoré formujú štáty, a zistíte, že ponuka, z ktorej si vyberajú, je obmedzená.

Nastúpené storočie sa bude podobať všetkým ostatným storočiam. Vyskytnú sa v ňom vojny, chudoba, víťazstvá aj porážky, tragédie aj šťastie. Ľudia budú chodiť do práce, zarábať peniaze, plodiť deti, milovať aj nenávidieť. Tento jav nie je cyklický, ale trvalý ľudský stav. 21. storočie však bude výnimočné v dvoch aspektoch. Prinesie začiatok nového veku a zažije novú svetovú veľmoc, prítomnú na oboch pologuliach. A to sa nestáva často. Prežívame obdobie, v centre záujmu ktorého je Amerika.

Aby sme ho pochopili, musíme porozumieť Spojeným štátom americkým. Nielen preto, lebo sú veľmocou, ale aj preto, lebo ich kultúra sa rozšíri do celého sveta a bude ho určovať. Rovnako rozhodne pôsobila francúzska alebo britská kultúra v čase, keď tieto krajiny boli veľmocami. Aj americká kultúra, hoci je mladá a barbarská, určí spôsob, ako bude svet premýšľať a žiť. Uvažovať o 21. storočí znamená uvažovať o Spojených štátoch amerických.

Keby som mal o 21. storočí prijať iba jediné tvrdenie, bolo by to tvrdenie, že európsky vek sa skončil a začal sa vek Severnej Ameriky, v ktorom budú nasledujúcich sto rokov dominovať Spojené štáty americké. Udalosti 21. storočia sa budú od nich odvíjať. To však nezaručuje, že USA predstavujú nevyhnutne spravodlivý a morálny režim. Určite to neznamená, že Amerika sa rozvinula do zrelej civilizácie. Neznamená to ani to, že dejiny Spojených štátov amerických sa stanú dejinami 21. storočia.

* Nová ľavica je politické hnutie, ktoré vzniklo v USA v šesťdesiatych rokoch 20. storočia a rozšírilo sa ďalej do Európy. Podporu si získalo predovšetkým medzi študentmi, ktorí presadzovali radikálne zmeny systému vlády, politiky a fungovania spoločnosti. (Poznámka prekladateľa)

Table of Contents

Start

POZNÁMKA AUTORA

PREDOHRA K AMERICKÉMU VEKU