Tom Rob Smith

Dieťa 44

Copyright © 2008 by Tom Rob Smith

Translation © 2008, 2015 by Richard Cedzo

Motion Picture Artwork © 2015 Summit Entertainment, LLC.

All Rights Reserved.

Slovak edition © 2008, 2015 by Ikar

Tom Rob Smith

Dieťa 44

Z anglického originálu Tom Rob Smith: Child 44 (Simon & Schuster

UK, Ltd., London 2008) preložil Richard Cedzo.

Redigoval Jaroslav Hochel.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstve Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 4 396. publikáciu.

Druhé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán 3H creative studio, spol. s r. o., Bratislava.

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-4364-4

Venujem svojim rodičom

Sovietsky zväz, Ukrajina, dedina Červoj

25. januára 1933

Keď sa Mária rozhodla umrieť, jej mačka sa musela postarať o seba sama. Mária sa o ňu starala oveľa viac, ako bolo na domáceho maznáčika únosné. Potkany a myši už dedinčania pochytali a zjedli. Domáce zvieratá zmizli krátko nato. Všetky okrem jedného, jej mačky. Mária ju pred dedinčanmi schovávala. Prečo ju nezabila? Potrebovala pre niekoho žiť, potrebovala niekoho, koho by mohla chrániť a milovať, niekoho, kvôli komu by žila ďalej. Dala si sľub, že mačku bude kŕmiť až do dňa, keď už nebude vedieť zaobstarať voľačo pod zub ani pre seba. A ten deň nastal práve dnes. Už rozrezala kožené čižmy na tenké pásy, uvarila ich so žihľavou a cviklovými semienkami. Pátrala po dážďovkách prisatých na kôre stromov. Dnes ráno v horúčkovitom blúznení obhrýzala nohu kuchynského stola a prežúvala ju, až kým nemala v ďasnách pozapichované triesky. Keď ju mačka zbadala, ušla, schovala sa pod posteľ a nechcela sa ukázať, dokonca ani keď si Mária kľakla na kolená a volala ju po mene, snažiac sa ju prinútiť vyliezť. V tom okamihu sa Mária rozhodla zomrieť, lebo už nemala nič, čo by zjedla, a nemala nič, čo by milovala.

Mária vyčkala do polnoci, potom otvorila domové dvere. Dúfala, že pod rúškom tmy bude mať mačka väčšiu šancu nepozorovane dobehnúť k lesu. Ak si ju niekto v dedine všimne, uloví ju. Aj keď bola blízko smrti, pomyslenie, že jej mačku niekto zabije, ju znepokojilo. Utešovala sa tým, že moment prekvapenia bude hrať do karát mačke. Dospelí žuli hrudy zeme v nádeji, že nájdu mravce alebo vajíčka hmyzu, deti sa zasa vŕtali v konských lajnách, dúfajúc, že nájdu nestrávené obilné šupky, a ženy sa bili o kosti. Mária si bola istá, že nikto v dedine neverí, že nejaká mačka by ešte vôbec mohla byť nažive.

* * *

Pavel neveril vlastným očiam. Bolo to nemotorné, vyziabnuté, so zelenými očami a čiernou fľakatou srsťou. Nepochybne to bola mačka. Práve zbieral drevo, keď zbadal, ako zviera vyrazilo z domu Márie Antonovny cez cestu pokrytú snehom a zamierilo do lesa. Zadržal dych a poobzeral sa navôkol. Nik iný si ju nevšimol. Nablízku nebolo nikoho, v oknách nesvietilo žiadne svetlo. Obláčiky dymu, jediné príznaky života, stúpali len asi z polovice komínov. Vyzeralo to, akoby dedinu zastihla ťažká snehová búrka a vyhasila všetok život. Väčšina snehu bola neporušená: nenašli sa v ňom žiadne odtlačky ani vychodený chodníček. Dni boli rovnako tiché ako noci. Nikto nevstával do práce. Nikto z jeho priateľov sa nehral, všetci ostávali doma, kde ležali s rodinami natlačení v posteliach a zízali do stropu mimoriadne prepadnutými očami. Dospelí sa začali ponášať na deti a deti na dospelých. Mnohí už vzdali úsilie hľadať nejakú potravu. Keď sa vonku znenazdajky objavila mačka, vyzeralo to za týchto okolností ako zázrak, znovuobjavenie živočícha, ktorého dávno považovali za vyhynutého.

Pavel prižmúril oči a snažil sa rozpamätať na čas, keď mal naposledy mäso. Len čo opäť otvoril oči, slintal. Veľká slina mu stekala dolu bradou. Utrel si ju rukou, celý vzrušený odhodil kôpku konárov a rozbehol sa domov. Musel túto pozoruhodnú novinu povedať matke Oxane.

* * *

Oxana sedela zabalená do vlnenej deky a uprene hľadela do zeme. Bola dokonale nehybná, aby si šetrila telesnú energiu, a rozmýšľala, ako udržať rodinu nažive. Týmito myšlienkami sa zapodievala po celý čas, keď bdela, a zjavovali sa jej aj počas nepokojného spánku. Patrila k tým niekoľkým, čo sa nevzdávali. Nikdy by sa nevzdala. Aspoň dovtedy nie, kým má svojich synov. Jej odhodlanie však nestačilo, musela byť ostražitá: zle odhadnutá snaha mohla znamenať vyčerpanosť a tá nevyhnutne znamenala smrť. Nikolaj Ivanovič, sused a priateľ, pred niekoľkými mesiacmi podnikol zúfalý krok – prepadol štátnu sýpku. Nevrátil sa však. Nasledujúci deň sa ho jeho žena a Oxana vybrali hľadať. Telo našli vedľa cesty. Ležal na chrbte. Z vychudnutého tela vytŕčal roztiahnutý žalúdok, brucho mal plné surového zrna, ktoré prehĺtal, keď zomieral. Žena sa rozplakala, zatiaľ čo Oxana mu vyberala z vreciek zvyšky obilia, o ktoré sa podelila so ženou. Keď sa vrátili do dediny, Nikolajova žena všetkým rozpovedala, čo sa stalo. Namiesto súcitu k nej však pocítili nenávisť. Úplne všetci premýšľali, kde má tú hŕstku obilia. Oxana si pomyslela, že sa žena namojdušu zbláznila – priviedla ich obe do nebezpečenstva.

Zo spomienok ju vytrhol zvuk bežiacich krokov. Nikto však neutekal, pokiaľ nešlo o dôležitú novinu. S obavami sa postavila. Pavel vtrhol do izby a lapajúc po dychu oznámil:

– Matka, videl som mačku.

Oxana pristúpila k synovi a schytila ho za ruku. Musela si byť istá, že nehovorí o svojich predstavách, hlad predsa zvádza k trikom. Synova tvár však nejavila známky blúznenia. Oči mal jasné a výraz vážny. Mal iba desať rokov a už bol z neho muž. Okolnosti ho prinútili zriecť sa detstva. Jeho otec bol takmer naisto mŕtvy, a ak aj nie, tak pre nich zomrel. Vydal sa do Kyjeva v nádeji, že prinesie domov jedlo. Nikdy sa však nevrátil a Pavel pochopil bez toho, aby mu to niekto povedal alebo ho utíšil, že otec sa viac nevráti. Oxana teraz závisela od svojho syna rovnako, ako závisel on od nej. Boli partnermi a Pavel nahlas prisahal, že uspeje tam, kde otec zlyhal: zaistí, aby rodina ostala nažive.

Oxana položila ruku synovi na líce.

– Dokážeš ju chytiť?

Hrdo sa usmial.

– Keby som mal kosť.

Rybník bol zamrznutý. Oxana rozhrabala sneh, aby našla kameň. Znepokojilo ju, že zvuk by mohol pritiahnuť pozornosť, preto zabalila kameň do šatky, aby stlmila hluk, keď do ľadu prerážala malý otvor. Kameň hodila dolu. Pozbierala sily, aby načrela čiernu ľadovú vodu, ku ktorej sa dostala a ktorej chlad jej až vyrážal dych. Len niekoľko sekúnd predtým, ako jej ruka znecitlivela, ňou bleskovo pohla. Siahla na dno, ale dotkla sa len bahna. Kde je? Spanikovala a ešte viac sa naklonila, ponorila do vody celú ruku a šmátrala naľavo-napravo. Ruka jej úplne znecitlivela. Prstami sa dotkla skla. S úľavou chytila fľašu a vytiahla ju. Pokožka jej zosinela, ako keby to bola jedna veľká modrina. Nevšímala si to, našla predsa to, čo hľadala – fľašu zapečatenú smolou. Zotrela z nej vrstvu bahna a pozrela na obsah. Vo vnútri bola zbierka malých kostí.

Vrátila sa do domu, kde už Pavel prikladal do ohňa. Zohriala pečať nad plameňmi, lepkavá smola odkvapkávala do žeravého popola. Kým čakali, Pavel si všimol jej sinavú pokožku, tak jej pošúchal ruku, aby jej obnovil krvný obeh. Bol k nej pozorný ako vždy. Keď sa tér roztopil, prevrátila fľašu hore dnom a zatriasla ňou. Niekoľko kostí sa zachytilo na okraji. Uvoľnila ich a ponúkla synovi. Pavel ich pozorne preskúmal a poškriabal na povrchu. Každú kosť ovoňal. Keď si jednu vybral, chystal sa odísť. Oxana ho však zastavila.

– Vezmi aj brata.

Pavel to považoval za chybu. Jeho mladší brat bol nemotorný a pomalý. A, mimochodom, mačka patrila jemu. On ju zbadal a on ju aj chytí. Bude to jeho víťazstvo. Matka mu vtisla do ruky druhú kosť.

– Vezmi Andreja.

* * *

Andrej mal takmer osem rokov a svojho staršieho brata nadovšetko miloval. Zriedka chodieval von, väčšinu času trávil v zadnej izbe, kde všetci traja spávali, a hral sa s kartami. Zhotovil mu ich otec z papiera nastrihaného na štvorce, ktoré zlepil dohromady. Bol to darček na rozlúčku, keď sa vybral do Kyjeva. Andrej stále vyčkával, že sa vráti domov. Nikto mu nepovedal, že by mal očakávať niečo iné. Vždy keď mu otec chýbal, čo bolo často, rozkladal karty na dlážke a triedil ich podľa farieb a čísiel. Bol si istý, že keby sa mu to podarilo, otec by sa vrátil. Nedal mu práve preto pred svojím odchodom karty? Samozrejme, Andrej by sa radšej hrával s bratom Pavlom, ten už však nemal čas na hry. Jednostaj bol zaneprázdnený, pomáhal matke a s ním sa hrával len pred polnocou, keď šli do postele.

Pavel vstúpil do izby. Andrej sa usmial v nádeji, že sa zahrajú, no brat sa len zohol a zhrnul karty dohromady.

– Nechaj to tak. Ideme von. Kde máš lapti?

Andrej pochopil otázku ako príkaz a odplazil sa pod posteľ, kde boli jeho lapti: dva pásy vyrezané z pneumatiky traktora a hromada handier – keď sa to spolu previazalo špagátom, poslúžilo to v núdzi namiesto topánok. Pavel mu ich pomohol pevne zaviazať a vysvetlil mu, že dnes večer majú šancu najesť sa mäsa, ak Andrej urobí presne to, čo mu prikáže.

– Vracia sa otec?

– Nie, nevracia.

– Stratil sa?

– Áno, tak veru.

– Kto nám prinesie mäso?

– Sami si ho chytíme.

Andrej vedel, že jeho brat je šikovný lovec. Do pascí pochytal viac potkanov než ktorýkoľvek chlapec z dediny. Teraz ho prvýkrát zavolal, aby ho sprevádzal pri takej dôležitej úlohe.

Vonku v snehu dával Andrej veľký pozor, aby sa nezvalil. Často sa potkýnal a zakopával, lebo svet mu pripadal rozmazaný. Jasne videl iba predmety blízko tváre. Každý si myslel, že je nemotorný, kým on si myslel, že všetci ostatní vidia svet tak ako on. Keď niekto rozpoznal osobu na istú vzdialenosť – zatiaľ čo on videl iba šmuhu –, pripisoval to inteligencii alebo skúsenosti či nejakej vlastnosti, ktorú ešte len získa. Dnes večer nesmel spadnúť a znemožniť sa. Brat bude naňho hrdý. To bolo preňho dôležitejšie než vyhliadka na mačacie mäso.

Pavel sa zastavil na okraji lesa a sklonil sa, aby preskúmal mačacie stopy v snehu. Andreja fascinovala bratova stopárska zručnosť. S úžasom si pokľakol a sledoval, ako sa bratn dotýka jedného z odtlačkov labky. Nemal ani potuchy o stopovaní či love.

– Tadiaľto kráčala mačka?

Pavel prikývol a zadíval sa do lesa.

– Stopy sú nezreteľné.

Andrej napodobnil brata a prstom obkreslil odtlačok labky. Potom sa spýtal:

– Čo to znamená?

– Mačka nie je ťažká, čo znamená, že budeme mať menej jedla. Ak je však hladná, bude lepšie, ak vyberieme návnadu.

Andrej sa snažil vstrebať túto informáciu, no jeho myseľ ho unášala niekam preč.

– Braček, keby si bol hracia karta, ktorá by si bol? Bol by si eso, alebo kráľ, pika, alebo srdce?

Pavel si povzdychol a Andrejovi, dotknutému jeho nesúhlasom, vyhŕkli slzy. Pavel sa ho opýtal:

– Ak odpoviem, sľubuješ, že už nebudeš rozprávať?

– Sľubujem.

– Ak budeš rozprávať, tak mačku nechytíme, lebo ju vyplašíš.

– Budem ticho.

– Bol by som dolník, rytier, ten s mečom. A teraz, ako si sľúbil, ani muk.

Andrej prikývol. Pavel sa postavil. Vošli do lesa.

* * *

Kráčali dlho – zdalo sa, že sú to celé hodiny, hoci Andrejov zmysel pre čas, rovnako ako jeho zrak, nebol ostrý. Pri mesačnom svetle a jeho odraze od snehu sa zdalo, že jeho starší brat len s námahou sleduje stopy. Boli hlboko v lese, ďalej, ako kedy Andrej bol. Často utekal, aby držal krok. Boleli ho nohy aj brucho. Bola mu zima, cítil hlad, a hoci doma nebolo žiadne jedlo, aspoň si tam nezranil chodidlá. Šnúrka, ktorou boli zviazané handry a pásy z pneumatiky, sa uvoľnila a on pocítil na okrajoch podrážok sneh. Neodvážil sa požiadať brata, aby sa zastavil a on si mohol šnúrky lepšie zaviazať. Sľúbil predsa, že ani nemukne. Sneh sa však rýchlo roztopil, handry sa premočili a začal mať necitlivé chodidlá.

Aby nemyslel na miernu bolesť, odtrhol vetvičku z mladého stromu a prežúval kôru, rozmieľajúc ju na hrubú kašu, ktorá bola na zuboch a na jazyku na dotyk nepríjemná. Ľudia mu hovorili, že kaša z kôry zaženie pocit hladu. Uveril im. Oplatilo sa mu to.

Pavel mu zrazu gestom naznačil, aby zostal stáť. Andrej sa zastavil v polkroku, zuby mal hnedé od zvyškov kôry. Pavel si drepol. Andrej ho napodobnil a pátral okolo seba v lese po tom, čo uvidel jeho brat. Prižmúril oči a snažil sa zaostriť na stromy.

Pavel sa uprene pozeral na mačku a zdalo sa, že mačka sa svojimi malými zelenými očami pozerá naňho. O čom premýšľala? Prečo neutiekla? Schovaná v Máriinom dome sa azda ani nenaučila mať strach z ľudí. Pavel vytiahol nôž, porezal si špičku prsta a krvou potrel kuraciu kosť, ktorú mu dala matka. To isté urobil s Andrejovou návnadou, zlomenou potkaňou lebkou. Neveril totiž, že by brat nevykríkol a nevyľakal mačku, keby ho porezal. Bratia sa bez slova rozdelili a zamierili opačnými smermi. Pavel dal Andrejovi ešte doma podrobné pokyny, preto teraz nemuseli nič hovoriť. Keď už boli od seba ďalej, pustili kosti na zem. Pavel sa pozrel na brata, aby si overil, že nič nepobabral.

Andrej však urobil presne to, čo mu brat prikázal. Vybral z vrecka kus špagátu. Pavel už urobil na jeho konci slučku. Andrej ju mal len umiestniť okolo potkanej lebky. Urobil to a ustúpil dozadu, koľko mu špagát dovoľoval. Ľahol si na brucho. Sneh pod ním zavŕzgal a spľasol. Číhal. Iba teraz na zemi si uvedomil, že svoju návnadu sotva vidí. Bola rozmazaná. Náhle sa však znepokojil a začal dúfať, že mačka sa vyberie smerom k bratovi. Pavel by neurobil chybu, jednoducho ju chytí a oni budú môcť ísť domov, kde ju zjedia. Bol nervózny a uzimený, ruky sa mu triasli. Snažil sa upokojiť. Znenazdajky niečo uvidel: približoval sa k nemu tmavý tieň.

Andrej svojím dychom roztápal sneh pred sebou, studené kvapky vody mu stekali po tvári a po šatách. Prial si, aby sa mačka vybrala opačným smerom k bratovej pasci, no ako sa škvrna približovala, nebolo pochýb, že mačka si vybrala jeho. Pravdaže, ak on chytí mačku, Pavel ho bude mať rád, bude s ním hrať karty a už sa nepostaví proti nemu. Šťastena mu priala a jeho strach sa zmenil na očakávanie. Bude to on, kto chytí mačku. Zabije ju. Osvedčí sa. Čo povedal brat? Varoval ho, aby nezaťahoval oko príliš skoro. Ak sa mačka vyľaká, všetko bude stratené. Preto, a aj preto, že si nemohol byť istý, kde presne sa mačka nachádza, zostal ležať, aby mal istotu. Temer sa mu podarilo zaostriť na čiernu srsť a štyri končatiny. Ešte trochu počkal, ešte trochu... Začul bratovo zasyčanie:

– Teraz!

Andrej spanikoval. Ten tón počul už mnohokrát. Znamenal, že urobil niečo zle. Poriadne prižmúril oči a zbadal, že mačka stojí uprostred jeho slučky. Potiahol špagát. Bolo však príliš neskoro, mačka uskočila. Slučka ju minula. Andrej predsa len pritiahol tenký špagát k sebe a s malou dušičkou dúfal, že na jeho konci bude mačka. Pritiahol však len prázdnu slučku a od hanby sa začervenal. Premkol ho hnev, bol pripravený postaviť sa a prenasledovať mačku, chytiť ju, zaškrtiť a rozbiť jej lebku. No ani sa nepohol. Všimol si, že brat ostal nehybne na zemi. A Andrej, ktorý sa naučil vždy robiť to, čo jeho brat, urobil to isté. Prižmúril oči a s vypätím síl zistil, že rozmazaná čierna silueta sa približuje k bratovej pasci.

Hnev z bratovej nešikovnosti vystriedalo vzrušenie z mačkinej nerozvážnosti. Svaly na Pavlovom chrbte sa napli. Nebolo pochýb, že mačka zacítila krv, a hlad bol silnejší než obozretnosť. Sledoval, ako sa mačka zrazu zastavila, jednu labku mala vo vzduchu a uprene civela priamo naňho. Zatajil dych, prstami zovrel špagát a čakal, pričom potichu nabádal mačku, aby sa pohla ďalej.

Prosím, prosím, prosím.

Mačka skočila, otvorila papuľu a schmatla kosť. Dokonale presne trhol špagátom. Slučka sa stiahla okolo mačkinej prednej labky a tá uviazla. Pavel vyskočil, šibol špagátom a utiahol slučku. Mačka sa snažila ujsť, ale špagát ju pevne držal. Ťahal mačku po zemi. Zapišťala na celý les, znelo to, akoby bojovalo o život oveľa väčšie zviera, hádzala sa do snehu, vrtela telom a trhala špagát. Pavel sa obával, že slučka sa pretrhne, veď špagát bol tenký a zodratý. Keď sa snažil priblížiť, mačka pobehla a on ju nemohol dočiahnuť. Zakričal na brata:

– Zabi ju!

Andrej sa stále ani nepohol, nechcel urobiť ďalšiu chybu. Teraz však dostal pokyn. Vyskočil a rozbehol sa dopredu, no ihneď zakopol a spadol. Vystrčil nos zo snehu a uvidel, ako mačka pred ním syčí, prská a krúti sa. Keby sa špagát pretrhol, mačka by bola voľná a brat by ho navždy znenávidel. Pavel naňho zreval chrapľavým, šialeným hlasom:

– Zabi ju! Zabi ju! Zabi ju!

Andrej sa zatackal a bez jasného nápadu, čo robiť, vyskočil vpred a hodil sa na trhajúcu sa mačku. Možno si myslel, že keď sa na ňu hodí, zabije ju. Teraz, keď na nej ležal, pocítil, že je stále nažive a zvíja sa pod jeho bruchom, driapajúc kusy látky, z ktorých bol zošitý jeho kabát. Zostal rovno na mačke, aby jej zabránil v úniku. Andrej sa obzrel a očami prosil brata, aby sa jej chopil.

– Je stále nažive!

Pavel sa rozbehol k nemu a padol na kolená. Siahol pod bratovo telo, aby mačke zacvikol papuľu. Pohrýzla ho. Odtiahol ruky. Nevšímal si krvácajúci prst a odplazil sa na druhú stranu. Znovu zasunul ruky a nahmatal chvost. Prstami sa prikradol k jej chrbtu. Z tejto strany sa zviera nemalo ako brániť.

Andrej sa ani nepohol, cítiac, ako sa pod ním odohráva boj. Cítil, ako sa Pavlove ruky čoraz viac približujú k mačkinej hlave. Mačka vedela, že to znamená koniec, a začala hrýzť všetko okolo seba, jeho kabát aj sneh, celá pomätená od strachu. Jej strach Andrej pociťoval ako chvenie v žalúdku. Napodobnil brata a zakričal:

– Zabi ju! Zabi ju! Zabi ju!

Pavel schmatol zviera za krk. Ani jeden z nich nič neurobil, obaja pokojne ležali a zhlboka dýchali. Pavel si položil hlavu na Andrejov chrbát a rukami stále zvieral mačkin krk. Nakoniec vytiahol ruky spod brata a postavil sa. Andrej zostal ležať v snehu, lebo sa neodvážil pohnúť.

– Už môžeš vstať.

Teraz sa už mohol postaviť. Mohol stáť po boku svojho brata. Mohol stáť hrdo. Andrej nesklamal. Nezlyhal. Načiahol sa, chytil bratovu ruku a vyskočil na rovné nohy. Pavel by bez neho mačku nechytil. Špagát by sa bol pretrhol a mačka by bola ušla. Andrej sa usmial a potom sa začal smiať, plieskal rukami a tancoval na mieste. Cítil sa taký šťastný ako ešte nikdy v živote. Boli tím. Brat ho objal a obaja sa pozreli na svoju korisť, vycivenú mŕtvu mačku vtlačenú do snehu.

Museli si však dať pozor, aby svoju korisť nepozorovane priniesli späť do dediny. Ľudia by sa pre takýto úlovok pobili i pozabíjali a piskot mohol niekoho upozorniť. Pavel nechcel nechať nič na náhodu. Nevzali si žiadny vak, do ktorého by mačku schovali. Musel improvizovať, a tak sa rozhodol schovať ju pod kopu konárov. Keby cestou na niekoho narazili, vyzeralo by to, akoby zbierali v lese drevo, a nikto by sa na nič nepýtal. Vytiahol mačku zo snehu.

– Ponesiem ju pod kôpkou dreva, aby ju nikto nezbadal. Keby sme však naozaj zbierali drevo, aj ty by si nejaké niesol.

Andreja ohromila bratova logika – nikdy by na také niečo nepomyslel. Začal zbierať drevo. Keďže zem bola pokrytá snehom, nebolo vôbec ľahké nájsť ho, bol teda nútený hrabať sa holými rukami v zľadovatenej zemi. Po každom šmátraní si trel prsty a dýchal si na ne. Začalo mu tiecť z nosa, sopeľ sa mu hromadil na hornej pere. Nevšímal si to, aspoň nie dnes večer, nie po svojom úspechu. Od radosti si pohmkával pesničku, ktorú spievaval otec, pričom prsty znova zabáral do snehu.

Ani Pavel nevedel tak ľahko nájsť nejaké konáre, preto sa vzdialil od brata. Museli sa rozdeliť. Obďaleč zazrel spadnutý strom s haluzami vyčnievajúcimi vo všetkých uhloch. Náhlil sa k nemu. Mačku položil do snehu, aby si uvoľnil ruky, a poodlamoval všetko vyschnuté drevo od kmeňa. Bolo ho tu dosť, dosť pre oboch, poobzeral sa preto navôkol, hľadajúc Andreja. Už-už išiel zakričať, no slová mu uviazli v hrdle. Začul totiž hluk. Prudko sa otočil a porozhliadol sa. Les bol hustý a tmavý. Zatvoril oči a sústredil sa na hluk – na rytmus: vŕzganie, vŕzganie, vŕzganie snehu. Zrýchľovalo sa a bolo čoraz hlasnejšie. Adrenalín v tele mu stúpal. Otvoril oči. V tme sa niekto pohyboval, bol to muž a utekal. Držal hrubý, ťažký konár. Jeho kroky boli veľké. Šprintoval priamo oproti Pavlovi. Začul, že zabili mačku, a teraz sa chystal obrať ich o korisť. Ale Pavel mu to nechcel dovoliť: nedovolí, aby ich matka hladovala. Nesklame, ako sklamal jeho otec. Začal nohou vŕšiť sneh na mačku v snahe ukryť ju.

– Zbierame...

Pavlov hlas sa vytrácal, keď sa muž rútil pomedzi stromy, nad hlavou držal konár. Až teraz, keď si všimol mužovu vyziabnutú tvár a divoké oči, uvedomil si, že nechce mačku. Chcel jeho.

Pavel otvoril ústa, ale práve vtedy konár klesal a jeho koniec ho udrel po temene. Nič necítil, vedel však, že už nestojí. Kľačal na kolene. Pozrel sa nahor, vztýčil hlavu v istom uhle, jedno oko mu zaliala krv a druhým sledoval, ako muž zdvihol konár a chystal sa mu zasadiť druhý úder.

Andrej sa prestal hýbať. Kričal naňho Pavel? Nenašiel toľko konárov, určite ich nebolo dosť na ich plán a nechcel, aby mu brat vynadal, aspoň nie teraz, keď si tak dobre počínal. Postavil sa, vytiahol ruky zo snehu. Zahľadel sa do lesa a prižmúril oči, ale aj ten najbližší strom videl len ako škvrnu.

– Pavel?

Žiadna odpoveď. Opäť zavolal. Bola to hra? Nie, Pavel sa už nehrával. Andrej sa vybral smerom, kde videl brata naposledy, teraz však nevidel nič. Bolo to hlúpe. Nie on mal nájsť Pavla, ale Pavel jeho. Niečo nebolo v poriadku. Opäť zavolal, tentoraz hlasnejšie. Prečo brat neodpovedá? Andrej si utrel nos do rukáva kabáta a premýšľal, či je to nejaká skúška. Čo by urobil brat v tejto situácii? Sledoval by stopy v snehu. Andrej zhodil konáre a pokľakol si, skúmajúc zem štvornožky. Našiel svoje vlastné stopy a sledoval ich až na miesto, kde opustil brata. Hrdý sám na seba začal sledovať bratove stopy. Keby sa postavil, nevidel by ich, preto si drepol a s nosom na dĺžku ruky od snehu pokračoval, ako keď pes sleduje stopu.

Došiel k spadnutému stromu, okolo boli porozhadzované konáre, stopy boli všade, niektoré boli hlboké a veľké. Sneh bol červený. Andrej vzal hrsť snehu a stlačil ju medzi prstami. Keď ju stisol, všimol si, že sa mení na krv.

– Pavel!

Neprestal kričať, až kým ho nerozbolelo hrdlo a nestratil hlas. Nariekal. Chcel bratovi povedať, že si môže nechať jeho podiel mačky. Chcel len, aby bol späť. Nemalo to zmysel. Brat ho opustil. A on zostal sám.

* * *

Oxana mala za tehlovou pecou schované malé vrecko so sušenými kukuričnými stonkami, mrlíkom a zemiakovými šupkami. Pri inšpekciách vždy nechala horieť malý plameň. Vyberači, ktorých poslali na kontrolu, či nemá zásoby, sa nikdy nepozreli za oheň. Nedôverovali jej – prečo bola zdravá, keď ostatní chorľaveli? Ako keby zostať nažive bol zločin. V jej dome však žiadne jedlo nenašli, nemohli ju označiť za kulačku, bohatú sedliačku. Namiesto toho, aby ju priamo popravili, nechali ju, nech zomrie. Už sa poučila, že ich neporazí silou. Pred niekoľkými rokmi zorganizovala nepokoje, keď im oznámili, že do dediny prichádzajú muži, ktorí majú skonfiškovať kostolný zvon. Chceli ho roztaviť. Oxana sa spolu s ďalšími štyrmi ženami zamkla vo zvonici – nepretržite vyzváňali a odmietali zvon vydať. Oxana vykrikovala, že zvon patrí Bohu. Mohli ju zastreliť ešte v ten deň, ale veliteľ skupiny sa rozhodol ušetriť životy žien. Keď vylomili dvere, povedal, že jediný príkaz, ktorý dostal, sa týkal kolektivizácie zvonov s vysvetlením, že kov je potrebný pre priemyselnú revolúciu v krajine. Nato si Oxana odpľula na zem. Keď neskôr strana začala brať dedinčanom jedlo s tvrdením, že patrí štátu, a nie im, poučila sa. Namiesto sily predstierala poslušnosť, jej vzdor zostal utajený.

Dnes večer bude mať rodina hostinu. Roztopila za hrsť snehu, vodu nechala zovrieť a zahustila ju sušenými a pomletými kukuričnými stonkami. Pridala zvyšné kosti z fľaše. Keď sa uvarili, tiež ich rozomlela na múčku. Pravdaže, trochu predbiehala udalosti. Pavel sa ešte nevrátil s korisťou. Bola si však istá, že uspeje. Keď na ňu Boh uvalil toto súženie, dal jej aj syna, aby jej pomohol. Veď ak mačku nechytí, sľúbila, že nebude hladná. Les bol veľký, mačka zasa malá a zlosť bola mrhaním energie. A aj keď sa pripravovala na sklamanie, nemohla si pomôcť: z vyhliadky na mäso a zemiakový boršč bola od radosti celá bez seba.

Andrej stál vo dverách, tvár mal porezanú, na kabáte sneh, z nosa mu tiekol sopeľ a krv. Jeho lapti sa úplne rozpadli a vykúkali mu z nich prsty. Oxana k nemu priskočila.

– Kde máš brata?

– Opustil ma.

Andrej začal plakať. Nevedel, kde má brata. Nechápal, čo sa udialo. Nevedel to vysvetliť. Vedel, že matka ho znenávidí. Vedel, že všetka vina padne na neho, hoci on urobil všetko správne a bol to brat, kto ho opustil.

Oxana zalapala po dychu. Odstrčila Andreja a vybehla z domu s pohľadom upretým na les. Po Pavlovi nebolo ani chýru, ani slychu. Možno spadol a zranil sa. Možno potrebuje pomoc. Vošla späť do domu v zúfalej potrebe dozvedieť sa, čo sa stalo. Andrej zatiaľ stál pri boršči s lyžicou v ústach. Pristihnutý pri čine rozpačito hľadel na matku a po pere mu stekala zemiaková polievka. Premohol ju hnev – hnev na jej mŕtveho muža, na strateného syna. Vyrazila dopredu, zrazila Andreja na zem a začala mu tlačiť lyžicu dolu krkom.

– Keď ti vytiahnem lyžicu z úst, povieš mi, čo sa stalo, inak ťa zabijem.

Keď však vytiahla lyžicu, zmohol sa Andrej len na kašeľ. Rozzúrená mu ju vrazila späť do hrdla.

– Ty neužitočný, neohrabaný hlupák! Kde je môj syn? Kde je?

Opäť vytiahla lyžicu, no Andrej len plakal a dusil sa. Nemohol hovoriť. Stále len plakal a kašľal, tak ho udrela. Búšila rukami do jeho útlej hrude. Prestala, až keď mal boršč prekypieť. Postavila sa a dala polievku preč z ohňa.

Andrej fňukal na dlážke. Oxana sa naňho pozrela a jej hnev sa začal vytrácať. Bol taký malý. A tak miloval svojho staršieho brata. Sklonila sa nad neho, zodvihla ho a posadila na stoličku. Zabalila ho do deky a nabrala mu do misky boršču, štedrú porciu, oveľa väčšiu, než akú kedy dostal. Nedôveroval jej. Podala mu lyžicu. Prestal plakať a začal jesť. Zjedol boršč. Znovu mu nabrala do misky. Povedala mu, aby jedol pomaly. Andrej si ju však nevšímal a dojedol druhú misku. Veľmi ticho sa ho spýtala, čo sa stalo, a počúvala, ako jej rozpráva o krvi v snehu, rozhádzaných konároch, zmiznutí a o veľkých stopách. Zatvorila oči.

– Tvoj brat je mŕtvy. Niekto ho vzal, aby ho zjedol. Rozumieš? Tak ako ste vy lovili mačku, niekto lovil vás. Rozumieš?

Andrej zostal nemý a díval sa na matkine slzy. V skutočnosti nerozumel. Sledoval ju, ako sa postavila a odišla z domu. Keď začul jej hlas, rozbehol sa k dverám.

Oxana kľačala v snehu a uprene hľadela na spln mesiaca.

– Bože, prosím ťa, vráť mi syna.

Iba Boh ho mohol teraz priviesť domov. Nežiadala Ho predsa o veľa. Má Boh takú krátku pamäť? Riskovala život, aby zachránila Jeho zvon. Jediné, čo od Neho chcela, bol jej syn, jej zmysel života.

Pred ich dverami sa objavili nejakí susedia. Hľadeli na Oxanu. Začuli jej nárek. Takýto bôľ však nebol ničím nezvyčajným, preto jej tí ľudia nevenovali dlho pozornosť.

O DVADSAŤ ROKOV NESKÔR

Moskva

11. februára 1953

Snehová guľa zasiahla Joru do temena hlavy. Na jeho prekvapenie sa mu sneh rozpleštil okolo uší. Počul, ako sa za ním smeje jeho mladší brat. Smial sa naozaj nahlas – bol hrdý na seba, hrdý na to, že trafil, aj keď len náhodou a výnimočne. Jora si zmietol sneh z goliera kabáta, kúsky snehu sa mu však dostali za golier. Sneh sa začal topiť a stekal mu po pokožke, zanechávajúc za sebou slimačiu cestičku ľadovej vody. Vytrhol si košeľu z nohavíc a natiahol ruku, ako len mohol, aby sa snehu zbavil.

Arkadij nemohol uveriť tomu, aký je jeho starší brat pokojný – venoval sa košeli, a nie tomu, aby skontroloval svojho protivníka. Nastal jeho čas, stlačil a spojil dokopy dve plné hrste snehu. Guľa bola príliš veľká a vlastne nanič: zle sa hádzala, vo vzduchu bola pomalá a ľahko sa jej dalo uhnúť. Bola to jeho chyba, že ich tak dlho robil príliš veľké. Namiesto toho, aby mali väčší účinok, rozleteli sa ešte vo vzduchu, príliš často sa rozpadli, rozdrobili a ani nedoleteli k bratovi. Spolu s Jorom sa veľa hrali v snehu. Niekedy sa k nim pridali aj ďalšie deti, ale väčšinu času sa hrali sami. Ich hry sa začínali neplánovane a každým zásahom sa zvyšovala ich súťaživosť. Arkadij nikdy nevyhral, ak sa vôbec dalo hovoriť o víťazstve. Brat ho vždy prekonal rýchlosťou a silou svojich hodov. Hry sa končili zakaždým rovnako: pocitom márnosti, kapituláciou, urazením sa alebo ešte horšie, plačom a zúrivosťou. Nenávidel, že vždy prehrá, ba čo horšie, nenávidel, keď sa pre to nahneval. Jediný dôvod, prečo sa naďalej hral, bol jeho optimizmus, že dnes by to mohlo dopadnúť inak, dnes by mohol vyhrať. A dnes nastal ten deň. Bola to jeho príležitosť. Priblížil sa, ale nie až tak blízko, chcel, aby sa zásah počítal. Zásah z bezprostrednej blízkosti sa totiž nepočítal.

Jora videl, ako oblúkom letí vzduchom biela guľa, nie príliš veľká ani príliš malá, asi taká, akú sám hodil. Nemohol urobiť nič. Ruku mal za chrbtom. Musel pripustiť, že jeho braček sa rýchlo učí.

Snehová guľa ho zasiahla do špičky nosa a vnikla mu do očí, nosa i úst. Cúvol, tvár mu zbelela. Bol to dokonalý zásah – bol to koniec hry. Porazil ho jeho braček, chlapča, ktoré nemalo ani päť rokov. Až teraz, keď po prvýkrát prehral, si uvedomil dôležitosť víťazstva. Brat sa mu opäť posmieval a predvádzal sa – akoby snehová guľa medzi očami bola tá najvtipnejšia vec. On aspoň nikdy nepociťoval škodoradosť – na rozdiel od Arkadija, ktorý si ju teraz užíval. Nikdy sa toľko neposmieval ani si svoje víťazstvá až tak neužíval. Jeho braček nevedel prehrávať a už vonkoncom nevedel víťaziť. Chlapec potreboval dostať lekciu, uzemniť. Vyhral jednu hru, to je všetko: jednu náhodnú, bezvýznamnú hru, jednu hru zo sta, čoby, jednu z tisíca. A teraz predstieral, že sú si rovní, alebo, čo je horšie, že je lepší ako on? Jora si drepol a zavŕtaval sa do snehu až po ľadovú zem, naberajúc plnú hrsť zľadovateného blata, piesku a kameňov.

Keď Arkadij zbadal, že jeho starší brat zhotovuje ďalšiu snehovú guľu, otočil sa a zutekal. Bola by to pomstychtivá rana: starostlivo urobená guľa hodená veľkou silou, akú by brat vyvinul. Nechcel byť jej cieľom. Ak utečie, bude v bezpečí. Gule, bez ohľadu na to, ako dobre boli urobené a ako presne leteli, svišťali vzduchom len dovtedy, kým nezačali strácať tvar a nerozpadli sa. A keby aj zasiahli cieľ, na istú vzdialenosť boli už neškodné a ani sa neoplatilo ich hádzať. Keby sa rozbehol, bol by víťazom. Nechcel o svoje víťazstvo prísť, pošpiniť ho úspechom bratových rýchlych zásahov. Nie, utekaj a potvrď úspech. Skonči hru teraz. Mohol by sa tešiť prinajmenej do zajtra, keď pravdepodobne znova prehrá. To je však zajtrajšok. Dnes je víťaz.

Počul, ako brat vykrikuje jeho meno. V behu sa obzrel a usmial sa – bol si istý, že je mimo dosahu.

Zásah bol ako úder päsťou do tváre. Hlavou mu trhlo, nohy opustili zem a na okamih letel vzduchom. Keď sa nohami opäť dotkol zeme, podlomili sa mu, spadol, zrútil sa – bol taký omráčený, že ani nenačiahol ruky dopredu – a vrazil do snehu. Na chvíľku zostal ležať, nechápajúc, čo sa vlastne stalo. V ústach mal piesok, blato, sliny a krv. Neisto si pritlačil rukavicu medzi pery. Zuby mal hrboľaté, akoby sa bol napchával pieskom. Pocítil medzeru. Jeden zub bol vybitý. Začal plakať a odpľul si do snehu v snahe zbaviť sa špiny. Hľadal pritom svoj stratený zub. Jediné, o čo sa teraz staral, bol jeho zub. Musí ho nájsť. Kde je? Nedarilo sa mu však, najmä nie v bielom snehu. Zub bol fuč. Nerozhorčil sa pre tú bolesť, hnevala ho tá nespravodlivosť. Nevyhral jednu hru? Vyhral ju férovo. Nemohol mu brat ponechať víťazstvo?

Jora sa rozbehol smerom k bratovi. Hneď ako hodil zmes blata, piesku, ľadu a kamienkov, oľutoval to. Zavolal na brata, chcel, aby sa zohol, aby sa vyhol zásahu. Arkadij sa však iba otočil a dostal priamy zásah. Namiesto toho, aby mu tým pomohol, vyzeralo to ako obzvlášť zlomyseľný podraz. Keď sa priblížil, zbadal krv v snehu a prišlo mu nevoľno. Urobil to on. Hru, ktorej sa doteraz tešil ako ničomu inému, zmenil na niečo hrozné. Prečo nenechal brata vyhrať? Veď on by vyhral zasa zajtra a pozajtra a popozajtra. Zahanbil sa.

Jora klesol do snehu a položil bračekovi ruku na plece. Arkadij ju striasol a uprene sa naňho díval červenými, zaslzenými očami. S krvavými ústami vyzeral ako divé zviera. Nič nepovedal. V tvári mal zlosť. Postavil sa a trochu sa zatackal.

– Arkadij?

Namiesto odpovede braček len otvoril ústa a zakričal. Znelo to ako brechot psa. Jora uvidel len rad špinavých zubov. Arkadij sa obrátil a ušiel.

– Arkadij, počkaj!

Arkadij však nepočkal – nezastavil sa, nechcel počuť bratovo ospravedlnenie. Utekal tak rýchlo, ako len vedel, a jazykom šmátral po medzierke medzi prednými zubami. Našiel ju, špičkou jazyka zacítil ďasno. Dúfal, že svojho brata už nikdy neuvidí.

Table of Contents

Start

O DVADSAŤ ROKOV NESKÔR