Puk Damsgård

SER DU MÅNEN, DANIEL

13 måneder som gidsel hos Islamisk Stat

Copyright © Politikens Forlag, JP/Politikens Hus A/S, 2015

International Rights Management: Susanna Lea Associates

Song lyrics SMÅ STØD

By Amalie Stender/Anders Christensen/Peter Lützen

© Tigerspring Publishing/Sony/ATV Music Publishing Scandinavia

Printed by permission of Notfabriken Music Publishing AB.

Translation © 2016 by Lucia Žáková

Song translation © 2016 by Zuzana Manínska

Jacket photograph © Miriam Dalsgaard/POLFOTO

Author photo © Ken Hermann

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-5096-3

Predslov

V jedno popoludnie koncom mája 2013 mi zazvonil telefón. Práve som sa vrátila domov z Bejrútu po dvojtýždňovej reportážnej ceste do sýrskeho mesta Jabrud severne od Damasku. Cesta sa skončila dramaticky, sýrsky režim zaútočil na mesto stíhačkami. Bomby zasiahli štvrť a roztrieštili okenné tabule v budove, kde sme bývali. Spolu s fotografom sme sa rozhodli opustiť Sýriu cez libanonskú hranicu. Boli sme vyčerpaní, lebo sme dlho pracovali v neustálom ohrození. Neznervózňovali nás len bombové útoky, ale aj početné zoskupenia sýrskych povstalcov v oblasti. Nedôverovali sme im. Vedeli sme, že ďalej na juhu zajali francúzskeho fotografa. Navyše nálada v Jabrude sa od mojej návštevy pred pár mesiacmi výrazne zmenila, musela som byť v strehu pred každým, koho sme stretli.

Natiahnutá na pohovke som sa z toho všetkého spamätávala, keď mi zazvonil telefón. Na druhom konci bol skúsený vojnový fotograf Jan Grarup. Poprosil ma, aby obsah nášho rozhovoru zostal medzi nami. Posadila som sa a vypočula som si rozprávanie o únose jeho asistenta, dánskeho fotografa Daniela Ryea, ktorého zajali v severnej Sýrii.

„Vyznáš sa trochu v práve šaría?“ opýtal sa.

„Nie veľmi,“ priznala som.

Podľa dostupných informácií sa Daniela Ryea zmocnili extrémni islamisti a očividne sa ho chystali súdiť podľa práva šaría. Jan Grarup však mal len veľmi málo informácií. Cítila som sa bezmocná, pretože som mu nevedela pomôcť. Moja prvá myšlienka patrila rodičom Daniela Ryea. Vždy som si myslela, že ak by sa niečo podobné stalo aj mne, najhoršie to bude pre mojich rodičov, ktorým by nezostávalo nič len čakať a dúfať. Tá predstava bola neznesiteľná. Správa o zajatí Daniela Ryea bola len jednou z mnohých.

Svedčila o tom, že moje povolanie je čoraz nebezpečnejšie. Viacero mojich zahraničných kolegov v Sýrii uniesli. Často sme o tom hovorili, pretože nás to desilo. V princípe sme boli všetci potenciálni rukojemníci, čo znamená, že bolo pre nás čoraz ťažšie sprostredkovať tragické príbehy z vojny, ktorá sa v Sýrii odohrávala.

V nasledujúcom roku uniesli ešte viac osôb. V uzavretých kruhoch žurnalistickej obce na Strednom východe sa začala šíriť panika. Ľudia, ktorých sme poznali, sa ocitli v zajatí na neurčitý čas. Keď som sa do Sýrie v novembri 2013 a neskôr aj v júni 2014 vracala, srdce mi bilo až v krku. Islamská organizácia ISIS rozhodovala o tom, kam môžeme cestovať. A hoci sa bojovníci ISIS z oblasti, ktorú mali pod kontrolou, stiahli, ich chápadlá siahali hlboko do sýrskej spoločnosti a duše obyvateľstva. Pohľad ozbrojených mužov, ktorých som stretla v severnej Sýrii, bol divoký a nevypočítateľný. Navyše sa ukázalo, že aj môj priateľský šofér bojoval v radoch ISIS.

„Ale už som s tým skončil, madam,“ upokojoval ma.

Dokonca ani v Bagdade sa mi nepodarilo vyhnúť ISIS. Na jar 2014 hnutie prepadlo štadión plný ľudí – muži, ženy a deti sa zúčastnili na volebnom stretnutí šiítskej politickej strany, ktoré som monitorovala. Keď vybuchla prvá bomba, ohluchla som a schovala sa za mraziaci box provizórneho pouličného stánku. Keďže sa okolo mňa rozpútala divoká streľba, rozbehla som sa krížom a tesne som unikla východom, do ktorého samovražedný atentátnik napálil svojím autom len chvíľočku po mne. Tlak explózie sa mi oprel do chrbta. V ten deň zomrelo vyše štyridsať ľudí. Jediné povzbudzujúce správy z oblasti v tú jar boli, že viacerí európski rukojemníci sa po vyplatení vysokého výkupného dostali na slobodu, medzi nimi aj Daniel Rye.

Raz večer v auguste 2014, keď som bola v hotelovej izbe v Iraku, pribudlo na YouTube video. Americká kolegyňa, s ktorou som sa mala v ten večer stretnúť pri pohári chladeného piva, mi cez Messenger napísala, že je v šoku a stretnutie ruší.

Video zachytávalo vraždu nezávislého amerického novinára Jamesa Foleyho; v oranžovom väzenskom úbore kľačal na pozadí púštnej krajiny v Sýrii, prv než ho o život pripravili kati z ISIS. V tú noc som nespala. Bola to hlboká tragédia pre Jamesa Foleyho a jeho rodinu a brutálny útok na žurnalistiku. Takisto to znamenalo seba a svojich najbližších pripraviť na nevyhnutný fakt, že keď človek píše o vojne, neohrozujú ho len guľky a bomby.

Odrazu som sa stala predovšetkým cieľom, potenciálnym a hodnotným politickým nástrojom, s ktorým možno zachádzať podľa ľubovôle. Nič nové na svete. Najstarší zdokumentovaný únos sa datuje do tretieho tisícročia pred naším letopočtom. Vtedy prvýkrát, odkedy pôsobím ako novinárka, sa ma hrozba dotkla v takej blízkosti, až bola takmer osobná. Napriek tomu bolo mojím najväčším želaním vycestovať do Rakky, bašty ISIS, a zdokumentovať život islamistov a obyvateľov mesta. Horela som zvedavosťou, aby som zistila, čo sú to za ľudia. Frustrovaná z toho, že sa všetko odohráva tak ďaleko, som začala uvažovať, že sa navlečiem do čierneho od hlavy po päty a vycestujem tam s miestnym dôverníkom.

Namiesto toho som si zvolila druhú najlepšiu možnosť. Rozhodla som sa využiť svoju profesiu a opísať udalosti, čo sa prihodili mojim kolegom, prostredníctvom príbehu a priblížiť sa tak k jadru ISIS. Daniela Ryea, ktorý bol rukojemníkom ISIS spolu s Jamesom Foleym, som prostredníctvom svojich známych požiadala, aby mi porozprával o trinástich mesiacoch v zajatí. Odpísal mi cez facebook: „Ahoj, Puk. Volám sa Daniel Rye. Určite si o mne už počula. Minulý rok sa mi stala menšia pracovná nehoda. Dopadlo to pre mňa, našťastie, dobre.“

Prvý raz sme sa stretli v piatok začiatkom októbra 2014 v pivničnej reštaurácii v centre Kodane. A zhodli sme sa na tom, že Danielov príbeh by sa mal zvečniť knižne.

* * *

Rukojemník ISIS je kniha o jednom z najdramatickejších únosov súčasnosti. Rukojemnícka dráma zosnovaná extrémnymi islamistami, s ktorými Dánsko v októbri 2014 vstúpilo do vojny. Dvadsaťštyri rukojemníkov, päť žien a devätnásť mužov trinástich národností skončilo vo väzení v meste Rakka v severnej Sýrii, kontrolovanom teroristickým Islamským štátom, ktorý dobyl rozľahlé oblasti v Iraku a Sýrii. Jedným z týchto rukojemníkov bol aj Daniel Rye. V čase, keď toto píšem, je posledný, kto opustil väzenie živý. Šesť z jeho spoluväzňov bolo medzitým zavraždených. Kniha je žurnalistické spracovanie nespočetných rozhovorov a diskusií s Danielom Ryeom a jeho rodinou. Z bezprostrednej blízkosti sleduje zápas rodiny vyslobodiť ho zo zajatia jednej z najbrutálnejších organizácií na svete. Okrem toho som hovorila s množstvom ďalších ľudí, s bývalými spoluzajatcami, džihádistami a inými zdrojmi doma a v zahraničí, čo tento prípad poznali, a s osobami, ktoré Daniela Ryea väznili.

Príbeh je postavený aj na rozhovoroch s expertom na únosy a bezpečnostným konzultantom Arthurom. Pátral po Danielovi Ryeovi aj po Jamesovi Foleym, ktorý svoje posledné dni strávil v Sýrii. Arthur nie je jeho pravé meno. V skutočnosti žije vlastne v utajení, čo je nevyhnutný predpoklad na jeho prácu, ktorá spočíva v oslobodzovaní rukojemníkov po celom svete. Hoci nezvykne rozprávať o svojej práci, súhlasil so spoluprácou na tejto knihe, pretože podľa neho Danielov príbeh v sebe nesie isté ponaučenie, aj znovu dosvedčuje, že „dokiaľ existuje život, existuje aj cesta“.

Kniha opisuje udalosti tak, ako ich prežili a ako si ich pamätajú Daniel Rye a ostatní, čo so mnou spolupracovali. Je vyrozprávaná s rešpektom k zavraždeným, pozostalým i tým, čo prežili.

Puk Damsgårdová, Káhira september 2015

Na tomto cintoríne stojí náhrobok nezávislého amerického novinára Jamesa Foleyho, ktorého IS popravil 19. augusta 2014 v Sýrii.

Všetko najlepšie k narodeninám, Jim

Lietadlo sa z letiska Heathrow v Londýne vznieslo vysoko nad oblaky. Daniel si vytiahol peňaženku a vybral z nej malý kúsok kartónu. Mlčky pozoroval jeho biely povrch a svoju vlastnú tvár, nakreslenú tenkými linkami ceruzkou. Na obrázku nemal okuliare a strnisko mu tienilo hornú peru a bradu, inak sa však na seba podobal.

Podal kresbu svojmu sprievodcovi Arthurovi, ktorý sedel vedľa s nohami natiahnutými pred sebou.

„V skutočnosti sme spolu strávili veľa príjemných chvíľ. Hrali sme hru Risk, ktorú sme si sami vyrobili, a ja som predcvičoval gymnastiku pre ostatných rukojemníkov,“ poznamenal Daniel, zatiaľ čo pevne stískal svoj miniportrét. Kresbička bolo to jediné, čo stálo za zapamätanie z čias, keď bol zajatcom Islamského štátu v Sýrii. Daniela nakreslil jeden z jeho západných spoluväzňov, Francúz Pierre Torres. Pierre si kresbu všil do rukáva a prepašoval ju z väzenia. Patril medzi tých šťastlivcov, ktorých oslobodenie sa podarilo vyrokovať.

Daniel sa obával najhoršieho. Islamský štát začal zabíjať zvyšných západných rukojemníkov, čo bol aj dôvod, prečo sa spolu s Arthurom 17. októbra 2014 nachádzali v lietadle na ceste cez Atlantik do New Hampshiru v USA.

Spoločne sa mali zúčastniť na poslednej rozlúčke s Jamesom Foleym.

Daniel vložil kresbu späť do peňaženky a k predvídateľnému letovému menu „chicken or beef“ si objednal pohár vína. Po jedle zaspal s hlavou na nevybalenej deke v plastovom obale, ktorú použil ako podušku. Vlasy mu vstávali dupkom od statickej elektriny, ústa mal napoly otvorené. Zobudil sa až o päť hodín, keď sa piloti chystali na pristátie v Bostone. Pred letiskovým terminálom si v tme na čerstvom jesennom vzduchu zapálil cigaretu. Pomaly ťahal dym do pľúc; zvyčajne však nefajčil. Medzičasom Arthur vyzdvihol kľúče od auta z požičovne a presunuli sa do Holiday Inn na okraji Bostonu, kde prenocovali.

Nasledujúce ráno, 18. októbra 2014, vyrazili do Rochestru v New Hampshire, rodiska rodiny Foleyovcov. Bolo pod mrakom a James by v tento deň dovŕšil štyridsaťjeden rokov.

Tento nezávislý americký novinár prišiel o život v sýrskej púšti v auguste 2014. Bol prvý západný rukojemník, ktorému krk podrezal Brit, člen Islamského štátu, známy z médií pod menom džihádista John.

Daniela väznili v Sýrii trinásť mesiacov, osem z nich strávil v spoločnosti Jamesa a iných rukojemníkov zo Západu. Daniel si Jamesa veľmi cenil. Bol vždy optimisticky naladený napriek tomu, že do zajatia sa dostal už v novembri 2012. Mali množstvo času navzájom sa spoznať, Daniel počúval rozprávanie o Jamesových súrodencoch a rodičoch. Teraz sa s nimi mal stretnúť zoči-voči na poslednej rozlúčke so svojím kamarátom a s priateľstvom, ktoré sa zrodilo a aj skončilo v zajatí.

Lesy sa priateľsky nakláňali ponad úzku dedinskú cestu Old Rochester Road, vzdialenú asi hodinu jazdy od Bostonu. Medzi zelenými smrekmi svietili jasnočervené javorové listy a na stromoch prevládali žlté, oranžové a ružové odtiene. Listy sa ešte držali na konároch v kŕčovitom zápase pred obdobím temna. Vo vzduchu visela vôňa túžby, nezvratného príchodu zimy a dym z Danielových a Arthurových cigariet. Daniel nastavil hudbu na iPhone. Ozvali sa melancholické tóny pesničky Add Ends od dánskej skupiny When Saints Go Machine – skladba, ktorú, odkedy Jamesa zabili, počúval často.

Medzi stromami sa týčili dobre udržované vily, ktorých záhrady zdobili vyrezávané tekvice. Mali buď veselý výraz s očami vykrojenými vo forme hviezdy, alebo to boli nepríjemné tváre, ktoré zamrzli v pretiahnutom výkriku. Veselé či nahnevané strážili trávniky a príjazdové cesty. Pred obchodom sa regály priam prehýbali pod touto oranžovou halloweenskou zeleninou a takmer blokovali vstup.

Keď zabočili na ulicu, kde bývala rodina Foleyovcov, oranžovú vystriedala čierna. Prešli popri vile, ktorej vchod strážila kostra v čiernom a s klobúkom na hlave. Cesta sa mierne krútila pomedzi roztrúsené domy. Minuli americkú vlajku zasadenú do trávy pri ceste. Celá štvrť sa zahalila do smútku nad tým, čo postretlo ich susedov v bielom drevenom dome na konci cesty.

Veľký trávnik pred domom bol upravený a vlhký. Svetlo znútra osvetľovalo príjazdovú cestu so zaparkovanými autami. S Arthurom v pätách Daniel energicky prešiel k vstupným dverám. Zaklopal, a keď začul hlasy, vošiel dnu. „Welcome“, stálo na rohožke. Jamesovi rodičia Diane a John Foleyovci ich privítali pri vchode. Diane Daniela matersky objala, jej husté tmavé vlasy ho hladili po tvári. Chytila ho za plece a odviedla do preplnenej kuchyne, aby pozdravil zvyšok rodiny. Nad dverami medzi kuchyňou a halou bolo maľovaným písmom napísané: „S Božím požehnaním šíriť lásku a smiech v tomto dome.“ V kuchyni voňali káva, parfum a čerstvý chlieb.

„Zoznámte sa s Danielom. Bol v zajatí spolu s Jimom. To on nám priniesol jeho odkaz,“ predstavila ho Diane. V jej hlase znela vďačnosť, ale aj bolesť.

Keď Daniel po roku v zajatí konečne nadobudol pocit, že sa možno blíži jeho oslobodenie, rozhodol sa James jeho prostredníctvom poslať správu svojej rodine. Neodvažoval sa napísať list. Keby ho našli, ohrozilo by to Danielovo oslobodenie a správa by sa nikdy nedostala ďalej. Preto mu James v cele nadiktoval odkaz a Daniel si ho znovu a znovu opakoval, až kým sa slová nenaučil naspamäť.

Len čo sa Daniel dostal na slobodu a vrátil sa do Dánska, zavolal Diane a pretlmočil Jamesov odkaz cez telefón. Bol to prvý a posledný pozdrav zo zajatia, ktorý rodina dostala od svojho syna. Diane si všetky Jamesove slová zaznamenala na kúsok papiera, aby si ich zapamätala.

Pri poslednej rozlúčke s ním dala slová vytlačiť, aby si ich mohli prečítať aj smútoční hostia a celý svet. Nadpis znel: List od Jima. Okrem iného obsahoval aj pozdrav pre starú mamu:

Granny, prosím, nezabudni brať lieky, chodievaj na dlhé prechádzky a neprestaň tancovať. Keď sa vrátim domov, zoberiem ťa do Margaritas. Buď silná, pretože budem potrebovať tvoju pomoc, aby som sa dokázal vrátiť späť do života.

„Ďakujem ti, Daniel,“ stará mama mu stisla ruku.

Drobná dáma s perlovými náušnicami si osušila oči, zdalo sa, akoby sa každú chvíľu mala zrútiť pod ťarchou smútku. Mladšej sestre Katie s dlhými hladkými vlasmi adresoval James tieto slová:

Katie, som na teba hrdý. Si tá najstatočnejšia z nás. Verím, že stále ťažko pracuješ ako zdravotná sestra. Som veľmi rád, že sme si písali, než ma zajali. Modlím sa, aby som prišiel domov na tvoju svadbu.

V kuchyni stáli Jamesovi bratia Mark, John a Michael v tmavom obleku a mali rovnaké črty ako James, hnedé oči pod mohutným obočím a široký úsmev. Daniel mal dojem, že ich už dávno pozná, pretože James mu o nich často rozprával, i to, ako veľmi mu chýbajú. Daniel vedel, že bratia túžia počuť dobré správy o Jamesovi. List im na krátky okamih dal novú nádej:

Mávam zlé a dobré dni. Všetci sa tešíme, keď niekoho z nás oslobodia. A, samozrejme, prahneme po vlastnej slobode. Dodávame si navzájom silu. Už dostávame lepšie jedlo – a to denne. Dávajú nám čaj, niekedy aj kávu. Pribral som všetky kilá, ktoré som minulý rok zhodil. (...)

Myslím na všetky tie šťastné chvíle s rodinou, pretože spomienky ma dokážu preniesť ďaleko od tohto väzenia (...).

Cítim vás, hlavne keď sa modlím. Želám si, aby ste zostali silní vo viere. Keď sa modlím, zdá sa mi, že sa vás dotýkam, aj tu, v tejto tme.

James sa konečne zbavil trápenia a rodina sa uprostred temnoty pokúšala nájsť cestu späť do života. Markova manželka Kasey čakala ich prvé dieťa, stála v kuchyni s opuchnutými nohami v papučiach a hladkala si vyduté bruško.

„Bude sa volať James Foley,“ povedala hrdo o svojom nenarodenom synovi.

Omša sa mala začať o desiatej. Spoločnosť dopila kávu, obula sa a obliekla si kabáty a vybrala sa do kostola. Keď rodina nastúpila do auta, Kasey zostala v papučiach. Diane trvala na tom, že v aute bude sedieť vedľa Daniela na zadnom sedadle. Chytila ho za ruku a John mlčky šoféroval ku kostolu.

Kostol Ružencovej Panny Márie naplnili rodinní príslušníci a priatelia. Pred oltárom bola vystavená fotografia Jamesa Wrighta Foleyho so šibalským, šarmantným úsmevom, ktorý vraj bol u žien veľmi obľúbený. Jeho tvár lemovali žlté a červené kvety a pohľad svedčil o láskyplnom nezbedníkovi.

Neexistovala truhla ani ostatky, ktoré by sa dali pochovať. James už odpočíval v hrobe niekde v Sýrii. Jeho vlastná rodina sa nikdy neprinútila pozrieť si posledný záber Jamesa, ktorý obletel svet. Mŕtvola v oranžovom väzenskom úbore ležiaca v púšti na bruchu s rukami popri tele. Na chrbte medzi lopatkami ležala Jamesova hlava. Väčšina médií po celom svete odmietla zverejniť propagandistické vražedné video Islamského štátu. Daniel si toto video pozrel, len aby sa uistil, že James už našiel pokoj. Daniel mal uložených v pamäti množstvo iných spomienok na Jamesa, ktoré mu prebehli pred očami, zatiaľ čo sedel v jednej z predných lavíc v kostole a hľadel pred seba. Jeho biela košeľa svietila v kostole ako mesiac medzi tmavými chrbtami. V mysli sa preniesol do obdobia spred roka, do 18. októbra 2013. Vo väzení si James až neskoro večer uvedomil, že na tento deň vlastne pripadajú jeho štyridsiate narodeniny. Daniel a ostatní väzni mu zaželali, aby ďalšie narodeniny strávil o čosi príjemnejšie.

A teraz Daniel civel na Jamesovu fotku a počúval Michaelovu rozlúčkovú reč s dobrosrdečným, starostlivým starším bratom, ktorý bojoval za lepší svet.

„James zomrel za hodnoty, v ktoré veril,“ povedal.

Daniel odrazu v Michaelovi rozpoznal Jamesa. Nahol sa dopredu a lakťami sa oprel o kolená. Široký biely chrbát sa mu nekontrolovateľne rozochvel. Zložil si okuliare a rozvzlykal sa. Už v sebe nepotláčal výkrik, čo sa mu dral hlboko znútra popri chrbtici. Prvýkrát od augusta, keď mu Arthur oznámil správu o Jamesovej smrti, nechal voľný priebeh svojim emóciám. Daniel si utieral slzy oboma rukami, pričom sa odhalili jeho jazvy na zápästí. Mal ich vtlačené do kože ako vytetovaný červenkastý náramok.

James, ako ho Michael opísal smútočným hosťom, bol ten, ktorého poznal. James rozdávajúci silu – a to aj v čase, keď už obaja vedeli, že pravdepodobne zomrie v zajatí.

Daniel si znova nasadil okuliare a so začervenanými lícami zdvihol zrak k oltáru.

„Všetko najlepšie k narodeninám, Jim,“ povedal kňaz a hostia v kostole sa pomodlili za všetkých utečencov na svete a za Sýrčanov, ktorí už tretí rok trpia v krvavej vojne.

Na konci omše všetci zaspievali Ja som chlieb života. Pred kostolom si Daniel zapálil cigaretu.

„Démon práve opustil moje telo,“ poznamenal pred Arthurom a pohltený vnútorným dialógom zreval do jesenného vzduchu:

„James, ty debil! Chýbaš mi. Prečo si len musel zomrieť?“

Rodina sa pobrala na cintorín. Plochý sivobiely náhrobný kameň ležal v tráve obklopený červeným javorovým lístím a žltými kvetmi. Postavili sa do oblúka okolo kameňa a ticho sa pomodlili. Diane držala svoju matku okolo pliec. Oblaky sa rozostúpili a hrob zaliali slnečné lúče.

„Pozrite, už sa ukázalo slnko. Tak nakoniec to bude svetlý deň,“ ozvala sa Diane.

Daniel hľadel na Jamesov náhrobok. „Obetoval sa pre druhých,“ stálo na ňom. Po smútočnej ceremónii si rodina uctila Jamesov život v jednom z mestských podnikov. Jeho vychovávateľka poznamenala, že zomrel vo svetlej živej oranžovej farbe, zatiaľ čo jeho kat bol odetý v čiernom kostýme satana. Kňaz spomínal na jeden z posledných večerov, čo strávil s rodinou, než James vycestoval do Sýrie.

„Povedal som Jamesovi, že bratom a sestre sa nepáči jeho rozhodnutie cestovať do Sýrie, späť do jamy levovej.

,Otče‘, odvetil James. ,Musím sa tam vrátiť, aby som svetu porozprával o ľuďoch v Sýrii. Žijú pod diktátorom, ktorý po nich šliape ako po tráve,‘ vysvetlil pastorovi Paulovi a dodal:

,Tu máme jedlo na stole a nechápeme, čo prežívajú ľudia v Sýrii.‘ Viem, že Jamesova misia vychádzala zo srdca.“ Diane niekoľko hodín prijímala kondolencie. Rad sa kľukatil cez celý podnik.

„Boh vám všetkým žehnaj,“ zašepkala.

Na druhý deň si Daniel spontánne kúpil sveter s revolučným sloganom New Hampshiru „Ži slobodne, alebo zomri“. S Arthurom si zadovážili pár pív, vodu a keksy v stánku u starej panej na rohu a vydali sa do rozľahlých zalesnených oblastí okolo jazera Winipesaukee neďaleko Wolfeboro, kde James vyrástol a kde sa v detstve hrával.

Daniel si cez hlavu pretiahol bordový sveter s nápisom „Ži slobodne, alebo zomri“. S Arthurom sa niekoľko hodín prechádzali po vlhkých lesných chodníkoch a blúdili pomedzi nahé kmene a ohnivočervené listy. Daniel sa zhlboka nadýchol. Vládlo tu rovnaké ticho, aké občas zažil v zajatí alebo v rodnom dome v Hedegårde v Jutsku. Vedel, čo znamená viac túžiť po smrti než po živote. Obklopený stromami na zablatenom chodníku vyhŕkol:

„Toto je teraz moje krédo, Arthur. Ži slobodne, alebo zomri!“

Daniel v lete 2011 vystupoval v zábavnom parku v Hongkongu ako akrobat a skokan. Z dvadsaťpäťmetrovej výšky sa chystá na skok dozadu do tri metre hlbokého bazéna.

Table of Contents

Start

Predslov

Všetko najlepšie k narodeninám, Jim