Jaroslav Perniš

Ženy

v lesku ľalií

Text © Jaroslav Perniš 2011

Jacket design © Viera Fabianová 2011

Slovak edition © 2011, 2016 (elektronická verzia) by Ikar

Photos © archív autora 2011

ISBN 978-80-551-2896-2

Matky štartujú naše životy,

pretože nás do nich uvádzajú.

Dávajú nám farby, štetce a plátno,

no nechajú nás kresliť vlastné obrázky.

Preto túto knihu venujem svojej matke,

prvej žene môjho života...

Slovo na úvod

„Pokladám za isté, že nám Boh dáva všetko dobro tohto života preto, aby sa naplnila vaša vôľa a vôľa iných dám,“ napísal francúzsky klerik André le Chapelain vo svojom spise Traité de l’amour^1, ktorý venoval grófke Márii zo Champagne, a pokračuje: „Je zrejmé a pre môj rozum úplne jasné, že muži nie sú ničím, že sú neschopní piť zo zdroja dobra, ak ich nepodnecujú ženy. Avšak ak sú ženy pôvodom a príčinou všetkého dobra a ak im dal Boh takú výsadu, musia sa prejavovať tak, aby cnosť tých, ktorí konajú dobro, podnecovala druhých robiť to isté. Keby svetlo žien nikomu nesvietilo, bolo by ako zhasnutá sviečka, ktorá v temnotách nikoho neodrádza ani nepriťahuje. A tak je zrejmé, že sa každý muž musí snažiť slúžiť dámam, aby mohol byť osvietený ich priazňou. A dámy musia robiť, čo len môžu, aby udržiavali srdce dobrých mužov pri ich dobrých činoch a aby dobrom preukazovali česť ich prednostiam. Lebo všetko dobro, ktoré konajú živé bytosti, konajú pre lásku žien, pre pochvaly od nich a preto, aby sa mohli honosiť ich darmi, bez ktorých sa v tomto živote nekoná nič, čo by bolo hodné chvály.“

Týmto vyhlásením, ktoré pochádza z 13. storočia a dodnes nestratilo nič z aktuálnosti, rozhodol som sa vstúpiť do života niekoľkých žien, osudovo spojených s tými, ktorých zvyčajne nazývame princami s kvetmi ľalií (princes des fleurs de lys). Išlo o príslušníkov široko rozvetvenej dynastie francúzskych Kapetovcov, známych tým, že boli nositeľmi erbu, ktorého základom bol modrý štít posiaty zlatými ľaliovými kvetmi. Tie sa v stredoveku stali nielen emblémom nevinnosti, telesnej čistoty, mariánskym kvetom či neoddeliteľným atribútom mnohých svätcov, ale predovšetkým symbolom všetkých tých, čo sa hrdo hlásili k francúzskemu kráľovskému domu.

1 fr. Traktát o láske

Osudy žien, ktoré boli jeho súčasťou či už ako dcéry, sestry alebo manželky týchto princov, neboli vždy jednoduché a už vôbec nie priamočiare. Väčšinou mali dopredu naprogramovaný život. Nebolo nič nezvyčajné na tom, keď ich odlúčili už v útlom veku od matky. Zverili ich do starostlivých rúk ľudí, poverených vychovať ich v súlade s princípmi vtedajšej morálky, čiže naučiť ich bezpodmienečne a bez reptania sa podriadiť v prvom rade záujmom vlastného rodu. Na ich názor sa zväčša nikto nepýtal. Bol to svet mužov, kde ich otcovia spriadali nitky diplomatickej pavučiny, uvedomujúc si, že ich vhodným investovaním na sobášnom trhu môžu získať moc, vplyv, majetok, neraz i kráľovskú korunu. Politika spojila tieto ženy s mužmi, ktorých si samy nevybrali. Niektoré mali šťastie a prežili po ich boku spokojný život v kruhu početnej rodiny. Niektoré sa ich naučili milovať, vážiť si ich. Mnohé sa vzbúrili. Našli sa aj také, čo mali dostatok odvahy, aby otvorene bojovali za zrušenie manželstva, brániaceho ich rozletu, a vybrali si muža, ktorého ľúbili. O mnohých sa tvrdí až dodnes, že sa pričinili o predčasné ukončenie života vlastného manžela. Bohužiaľ, bolo aj veľa takých, ktoré sa svojim partnerom zunovali a skončili v kláštornej cele. Navzdory až doteraz veľmi rozšírenému názoru nepredstavoval stredovek obdobie pre ženy výlučne neprajné, pretože mnohé z nich zohrali významnú úlohu v politickom, hospodárskom, kultúrnom i náboženskom živote a stali sa trvalou a neoddeliteľnou súčasťou kolektívnej pamäti.

Ak úlohou básnikov bolo živiť sny a symbolicky vytvárať postavenie ženy ako vládkyne, historikom nezostáva nič iné, iba upozorňovať na to, že tieto sny celkom nezodpovedajú pravdivému obrazu skutočnosti. Pre feudálnu spoločnosť bol totiž sobáš kráľovskej dcéry predovšetkým predmetom rokovania a politického licitovania a len málokto sa pri tom skutočne zaujímal o náklonnosť srdca. Príbehy žien žijúcich v lesku (ale aj v tieni) zlatých ľalií vôbec neboli príbehmi z románov, kde je čitateľovi hneď jasné, kto je kladný a kto záporný hrdina. V ich živote neexistovalo ostré rozhranie medzi dobrom a zlom, pretože skutočný život nikdy neprial, nepraje a ani priať nebude podobným zjednodušeniam a čierno-bielym schémam.

Keď sa chceme vrátiť v prúde času späť a spolu s nimi opäť prežiť ich osudy, musíme si uvedomiť, že dejiny sú ako kniha, ktorá sa nedá dopísať, lebo v záujme väčšiny ľudí je úsilie znova a znova sa vracať k minulosti a prostredníctvom jej poznania pochopiť lepšie vlastnú prítomnosť. „Každá nová generácia si bude klásť nové otázky, ktoré si nekládli a ani nemohli klásť predchádzajúce generácie, lebo nové generácie sú bohatšie o svoju vlastnú historickú skutočnosť, ktorú predchádzajúce nemohli predvídať,“ napísal v tejto súvislosti český historik Milan Švankmajer, pričom zdôraznil, že „ľudia budú hlbšie prenikať do poznania minulých udalostí, budú v nich rozpoznávať viac svetla, farieb i šerosvitu, lebo to, čo sa súčasníkom javilo ako skvelé a veľkolepé, môže stratiť lesk, a naopak, to, čo považovali vo svojich časoch za okrajové a bezvýznamné, môže získať v perspektíve času na veľkosti.“

V knihe, ktorú práve držíte v rukách, vám ponúkam štyri príbehy. Prvý z nich je o Margaréte Provensalskej, manželke francúzskeho kráľa Ľudovíta IX., organizátora dvoch križiackych výprav do Svätej zeme. V druhom príbehu sa ocitnete na dvore Filipa IV. Pekného a na pozadí legendy o kliatbe vyslovenej posledným veľmajstrom templárskeho rádu sa zoznámite nielen s ním, ale hlavne s manželkami jeho troch synov, ktorými vymrela po meči priama línia Kapetovcov. Tretí príbeh vás privedie na dvor neapolských Anjouovcov a priblíži vám okolnosti vzniku i zániku prvého manželstva kráľovnej Jany, ktorú celé generácie ľudí považovali za vrahyňu. Posledný príbeh sa odohráva v Uhorsku 14. storočia, kde po smrti Ľudovíta Veľkého nastúpila na trón jeho dcéra Mária. Do života tejto ženy, ktorej erb tiež zdobili zlaté kapetovské ľalie, osudovo zasiahlo mnoho ľudí...

Jaroslav Perniš

Margaréta Provensalská, manželka francúzskeho kráľa Ľudovíta IX.

„Vedz, že po všetkých životných zvratoch,

nech sú spôsobené dobrom či zlom, vždy

prichádza chvíľa, keď všemohúca ruka zviaže

spretrhané nite všadeprítomnou

spravodlivosťou.“

PATRICK DE CAROLIS

O kráľovnej z čias katedrál

Provensalsko ľudia odnepamäti považovali za maleb ný kraj nerozlučne spätý s vinohradmi, kvetmi a slnkom. Starobylé grófstvo bolo súčasťou Arelatského kráľovstva a jeho gróf vazalom nemeckého cisára; zo západu ho ohraničovala rieka Rhôna, na severovýchode strmé hrebene Álp a z juhu ho obmývali vlny Stredozemného mora. V 13. storočí bolo nielen krajinou trubadúrov, ale aj územím, ležiacim na križovatke politických záujmov viacerých kráľovstiev. Jedným z nich bolo aj kráľovstvo Kapetovcov, kde po nečakanej smrti francúzskeho kráľa Ľudovíta VIII., zvaného Lev, vládla namiesto nedospelého syna Ľudovíta IX. jeho ambiciózna matka Blanka Kastílska.

Provensalským grófom bol vtedy Raimund Berengar V. Jeho štyri dcéry podľa mienky súčasníkov vytvorili klan najkrajších princezien Európy a očarili štyroch kráľov. Veď staršie sa vydali za dvoch veľkých panovníkov Západu, zatiaľ čo mladšie sa stali manželkami ich mladších bratov. Prvorodená Margaréta získala sobášom francúzsku korunu. Len máloktorej princeznej tých čias doprial osud taký dlhý život ako jej. Keď prišla na svet, sedel na francúzskom tróne Filip II. August, starý otec jej manžela. Keď zomierala, panoval už jej vnuk Filip IV. Pekný. Vláda piatich Kapetovcov sa ako zlatá niť ťahala celým jej životom. Jej príbeh sa začal odvíjať na jar roku 1221 v Brignoles, kde sa prihlásila na svet...

DETSTVO A VÝCHOVA BUDÚCEJ KRÁĽOVNEJ

Margarétin otec Raimund Berengar V. „bol pán zo vznešeného rodu, múdry a srdečný muž vysokej úrovne a cnosti,“ napísal florentský kronikár Giovanni Villani, pričom dodáva: „Vo svojich časoch konal ušľachtilé skutky. Na jeho dvor prichádzali všetky urodzené osoby z Provensalska, Francúzska a Katalánska, pretože sa preslávil zdvorilosťou a ušľachtilosťou.“ Anglický kronikár Matthew Paris nezostal pozadu a k tejto charakteristike pridal: „Hovorilo sa, že gróf je mužom vzácnej rasy a vyniká statočnosťou v bitke.“ V jeho žilách kolovala krv aragónskych i kastílskych kráľov. V roku 1219 „sa oženil so ženou nebývalej krásy“ menom Béatrice Savojská. Už v nasledujúcom roku mu porodila dvojčatá chlapcov, no tí zomreli takmer okamžite po príchode na svet. Po nich nasledovali už iba štyri dcéry. Raimund Berengar V. vedel, že jeho panstvá sa môžu stať korisťou nenásytných susedov. Nemal syna, ktorý by ich zdedil. Dalo sa preto očakávať, že cena jeho dcér na európskom sobášnom trhu výrazne stúpne. Z tohto dôvodu ich výchova, najmä najstaršej Margaréty, odrážala v prvom rade jeho zámer nájsť pre ňu čo najvznešenejšiu partiu. Potreboval ochranu s veľkým rozpätím krídel. Ambiciózna a rozvážna Béatrice Savojská vštepovala dcére ponaučenia a rady určené najmä manželkám tých, ktorí sú držiteľmi moci. Učila ju, aby bola schopná obetovať osobné túžby v prospech verejného blaha a najmä jej vštepovala myšlienku, že rodina a jej záujmy sú v živote ženy a matky vždy na prvom mieste. I jej pričinením sa stala z Margaréty vzdelaná a kultivovaná princezná, vedela čítať a písať a kronikár o nej napísal: „Dcéra provensalského grófa bola takého urodzeného pôvodu, že tí, čo ju poznali, hovorili, že nebolo milšej, ani krajšej a zdvorilejšej dievčiny.“

Budúca francúzska kráľovná bola spolu so sestrami, či sa jej to páčilo alebo nie, od útleho veku neoddeliteľnou súčasťou dvorského života a ohromnej kavalkády poradcov, klerikov, správcov, účtovníkov, pisárov, sluhov, trubadúrov a potulných spevákov, ktorí sprevádzali jej otca a matku na ich ustavičných cestách z hradu na hrad po celom grófstve. Keďže Provensalsko žilo súčasne v sfére mocenského vplyvu Svätej rímskej ríše i neďalekého Francúzska, ocitlo sa na rázcestí zložitých a mnohonásobných možností neustále sa meniacich spojenectiev i vzájomnej rivality. Vďaka tomu bola Margaréta očitým svedkom a neskôr aj účastníčkou mnohých pozoruhodných diplomatických hier storočia, vďaka tomu už ako mladá okúsila chuť intríg i nedodržaných sľubov. Vyrástla z nej inteligentná, živá a zvedavá princezná, ktorá sledovala dianie a rozvážne vyhodnocovala udalosti vo svojom okolí, skúmavo sa dívala okolo seba a pozorne počúvala ľudí na otcovom dvore. Oboznámila sa s politikou hľadania výhodných aliancií, naučila sa chápať diplomaciu mocných i výhody plynúce zo zmeny politického kurzu. Práve strategická poloha grófstva jej otca a skutočnosť, že nemal syna, ktorému by ho odkázal, prispeli k tomu, že sa po jej boku nakoniec ocitol mladý francúzsky kráľ Ľudovít IX.

MANŽELSKÁ ZMLUVA

Krátko pred Margarétinými trinástymi narodeninami sa začal maratón diplomatických rokovaní a politických licitácií s cieľom výhodne ju vydať. Počas nich sa malá princezná, posúvaná podľa želania mocných, stala obyčajným pešiakom na veľkej sobášnej šachovnici tých čias. Bola iba kolieskom v obrovskom súkolí zvanom dynastická politika. Raimund Berengar V. a jeho manželka Béatrice Savojská mali veľmi dobrú vyjednávaciu pozíciu, pretože držali v rukách niekoľko tromfov. Okrem toho, že mali podporu pápeža, mohli si vybrať spomedzi dvoch mocných protektorov, ktorými boli cisár a francúzsky kráľ. Prvý z nich bol síce ďaleko, ale to neznamená, že nemal záujem na tom, aby sa jeho vplyv v oblasti posilnil. To si neželal francúzsky kráľ Ľudovít IX. a jeho matka Blanka Kastílska, pre nich bol mier na južnej hranici kráľovstva nesmierne dôležitý najmä v súvislosti s neustálou hrozbou zo strany anglického kráľa, ktorý ich systematicky zamestnával už niekoľko rokov. Bojovať na viacerých frontoch súčasne sa predsa len ukazovalo ako mimoriadne problematické. Nezanedbateľnou výhodou bola aj skutočnosť, že grófsky pár mal štyri slobodné dcéry. Lenže na zaistenie dobrého manželstva nestačil iba ich pôvab, vznešený pôvod a skvelá výchova. Veľmi dôležitá bola aj otázka vena, najmä najstaršej z nich. Jej význam stúpol aj preto, lebo Raimund Berengar V. nemal syna, a tak sa zdalo úplne prirodzené, že Margaréta ako prvorodená dcéra sa môže jedného dňa stať dedičkou tohto strategicky významného a bohatého grófstva a prispieť tak k výraznému rozšíreniu kráľovskej domény Kapetovcov.

K prvým rokovaniam došlo v roku 1233, keď na rozkaz parížskeho dvora navštívil Provensalsko francúzsky rytier Gilles de Flagy. Jeho úlohou bolo zozbierať hodnoverné informácie o najstaršej grófovej dcére, lebo o jej kráse, zbožnosti a vzdelaní sa šírili vďaka provensalským trubadúrom široko-ďaleko mimoriadne pochvalné zvesti a chýry. V januári 1234 udelil pápež Margaréte a Ľudovítovi IX. dišpenz a oslobodil ich tak od prekážky blízkeho pokrvného príbuzenstva, pričom zdôraznil, že je jeho želaním, aby uzavreli manželstvo, pretože „nie je nič lepšie, ako zachovať krajinu, pre ktorú sa prelialo už toľko krvi“. Potom prišli na rad kráľovskí splnomocnenci – arcibiskup zo Sens Gautier Cornut a rytier Jean de Nesle – poverení dohodnúť jednotlivé články manželskej zmluvy. Celková výška vena, ktoré mala priniesť Margaréta svojmu manželovi, dosiahla hodnotu desaťtisíc hrivien striebra. Listinou, datovanou 30. apríla 1234 v Sisterone, zaviazal sa Raimund Berengar V. vyplatiť svojmu nastávajúcemu zaťovi do piatich rokov od uzavretia manželstva sumu osemtisíc hrivien striebra, pričom na tento účel dal do zálohu hrad Tarascon a jeho výnosy. Zvyšných dvetisíc hrivien, garantovaných príj mami z hradu Aix-en-Provence, mal zaplatiť v piatich ročných splátkach tamojší arcibiskup Raimund Audibert. Zatiaľ čo nevesta prinášala do manželstva veno, povinnosťou ženícha bolo zabezpečiť jej majetky, ktorých výnosy mali slúžiť ako zdroj príj mov v prípade, keby ovdovela. Bolo dohodnuté, že Margaréta, ak by takáto situácia nastala, dostane ako vdovský majetok mesto Le Mans s jeho dôchodkami spolu s hradmi Mortagne a Meauves-sur-Huisne v grófstve Perche. Teraz už nič nebránilo tomu, aby sa zmluvne dohodnutý kráľovský zväzok uskutočnil.

KRÁĽOVSKÁ SVADBA

V máji 1234 sa Margaréta vydala na cestu. V jej sprievode boli okrem rodičov aj arcibiskup zo Sens, arcibiskup z Aix-en-Provence, biskup z Valencie Viliam Savojský, jeden z mnohých bratov jej matky, rytier Jean de Nesle, ale aj potulní speváci, trubadúri a dvorné dámy. V Lyone sa rozlúčila s otcom a matkou, ktorí sa vrátili domov, aby už bez nich ďalej cestovala sama v ústrety svojmu novému osudu. Jej budúci manžel bol v tom čase ešte v Paríži. Opustil ho 21. mája. Sprevádzala ho jeho matka Blanka Kastílska, mladší bratia Róbert a Alfonz a mnoho hodnostárov kráľovského dvora. Oba sprievody sa stretli 26. mája v mestečku Sens. Tam Margaréta po prvý raz uvidela mladého francúzskeho kráľa, o sedem rokov staršieho „vysokého, štíhleho a jemného mladíka s veľmi milou tvárou a anjelským výrazom“, s ktorým ju spojili dynastické záujmy.

Kráľovská svadba sa uskutočnila na druhý deň v Katedrále svätého Štefana za účasti veľkého počtu významných osobností z radov šľachty a duchovenstva. Samotný obrad sa podľa dobových zvyklostí konal pred jej vstupným portálom. Snúbencov a ich sprievody privítal Gauthier Cornut, arcibiskup zo Sens. Vyslovil ich mená a vyzval všetkých prítomných, aby – ak vedia o nejakej prekážke, ktorá by bránila uzavretiu tohto manželského zväzku – mu ju hneď oznámili, alebo aby mlčali navždy. Po chvíli ticha sa opäť obrátil na snúbencov a nabádal ich, aby žili spolu vo viere v Ježiša Krista. V neprítomnosti otca nevestu odovzdal ženíchovi jej ujec Viliam Savojský, biskup z Valencie. Po výmene manželských sľubov podal arcibiskup zo Sens Ľudovítovi IX. zlatý snubný prsteň, ktorý predtým požehnal. Bol do neho vygravírovaný nápis Hors cet annel pourrions-nous trouver amour?2 a v jeho šatóne^3 sa skvel zafír s vyrytým znamením kríža.

Ľudia tých čias verili, že prsteň svojím tvarom napodobňuje magický ochranný kruh pred démonickými silami, pričom drahokamy do neho vsadené zasa zaisťujú ochranu zdravia a života. Darovať prsteň znamenalo potvrdiť svetské sľuby, preto sa stal symbolom večnosti a záväznej zmluvy. „Týmto prsteňom cirkev prikazuje, aby obe naše srdcia boli v jedno spojené pravou láskou, oddanou vierou,“ predniesol ženích starobylú formulu. „Prijmi tento prsteň ako znak mojej lásky a vernosti v mene Otca,“ odriekal Ľudovít IX. a priblížil sa ním ku končeku Margarétinho palca, „i Syna i Ducha Svätého“, pokračoval, opakujúc ten istý pohyb na jej ukazováku a prostredníku. Konečne jej ho nastokol na prstenník vraviac: „Amen!“ Prvú časť slávnostného obradu ukončili arcibiskupove modlitby, ktorými požehnal práve uzavretý zväzok.

2 fr. Či by sme mohli nájsť lásku mimo tohto (posväteného) prsteňa?

3 rem. (v hodinárstve a zlatníctve) obruba so záchytkami na osadenie drahokamov

Potom mladomanželia a ich sprievody vstúpili do katedrály, aby sa zúčastnili na slávnostnej svätej omši. Na druhý deň sa uskutočnila korunovácia a pomazanie novej kráľovnej. Svedkom všetkých týchto udalostí bola aj žena, ktorú neskôr Margaréta nenávidela najviac na svete. Tou ženou bola jej svokra Blanka Kastílska. Čo sa odohrávalo v duši kráľovnej matky pri pohľade na trinásťročnú synovu nevestu? Malá Aragónčanka bola príslušníčkou rodu, ktorý bol tradičným rivalom jej vlastných predkov na Pyrenejskom polostrove. Aj keď si ju vybrala za nevestu len z politických dôvodov, prijala ju vľúdne a aspoň na začiatku sa snažila krotiť odmeranosť voči dcére provensalského grófa. Chcela v nej vidieť predovšetkým nádej na legitímne pokračovanie kráľovskej dynastie, ktorej ďalší osud jej až priveľmi ležal na srdci.

Table of Contents

Start

Slovo na úvod

O kráľovnej z čias katedrál

DETSTVO A VÝCHOVA BUDÚCEJ KRÁĽOVNEJ

MANŽELSKÁ ZMLUVA

KRÁĽOVSKÁ SVADBA