Anna Berseneva

RENATA FLORI

Copyright © 2009 by Tatiana Sotnikova

Translation © by Magda Takáčová 2013

Cover design © by Viera Fabianová 2013

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

Z ruského originálu Anna Berseneva: Renata Flori (Eksmo, Moskva 2010) preložila Magda Takáčová.

Edične pripravila Nataša Ďurinová.

Redigovala Anna Šikulová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2013

ako svoju 462. publikáciu v elektronickej podobe. Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-3577-9

Prvá časť

Prvá kapitola

Nočná služba sa jej skončila veľmi zavčasu, mesto bolo ešte skryté v rannom opare. Dalo sa iba tušiť, aj to len ľahkosť jeho odvážnych stavieb. A blízkosť nedozernej vody, slobodného chladného priestoru.

Takto jasne a presne teraz Renáta neuvažovala. Po nočnej bola uťahaná – všetky mamičky začali rodiť nadránom, odrazu, ako na povel –, takže sa v tomto priestore, prirodzene, aj voľnom, aj s elegantnými, odvážnymi stavbami, pohybovala mechanicky a vôbec ho nevnímala.

Vyšla z nemocnice a pobrala sa Druhou líniou k metru. Kedysi v detstve bývala tu na Vasilievskom ostrove, tu bývali aj jej rodičia, aj starí rodičia a všetky pokolenia rodiny Floriovcov od tých čias, čo ich osud zavial do Ruska, do vzdušného mesta Sankt Peterburg. Keď Renáta chodila do tretej triedy, ich komunálny dom vysťahovali a obyvateľom pridelili byty v Ozerkách. Zdalo sa, že to nikomu nebolo ľúto. Čože už mali ľutovať, keď sa aj tak nič nezmení – sťahujte sa, kde vám rozkážu; pred tridsiatimi rokmi by nikomu ani na um nezišlo, aby sa vzoprel. A potom, keď máš v byte kúpeľňu a môžeš sa okúpať, kedy sa ti zachce, a nemusíš čakať uprostred spoločnej kuchyne, kým na teba príde rad, aby si sa vykúpal vo vani, oddelenej od plynových sporákov závesom z voskovaného plátna – to bola taká obrovská vymoženosť, že by frflal naozaj len blázon.

Aj teraz Renáta snívala o vani, že sa do nej ponorí. A potom šup do postele. Schopnosť vydržať celé dni a noci bez spánku, ktorú všetci doktori získavajú ešte počas štúdií, ju v poslednom čase zrádzala. Pravda, nie vždy, ale stávalo sa to. Zrejme to už ide s vekom. Renáta myslela na svoj vek pokojne, vyrovnane a bez obáv, aké cíti väčšina žien.

Neobzerala sa teda na všetky strany a nič naokolo si nevšímala. Iba Neva mohutne dýchala, nedala sa prehliadnuť ani v rannom februárovom šere.

Renáta v metre zadriemala, ale zobudila sa dve minúty pred svojou stanicou. Odkedy pretiahli metro do Ozeriek, žilo sa tam pohodlnejšie.

V pekárenskom stánku pri dome si kúpila vianočku. Ráno vždy mávali čerstvé, ešte teplé, aj koláče vždy kupovala tu – po službe pre seba, alebo cestou do práce k spoločnému čaju.

Včera pred odchodom do nemocnice si prezliekla posteľnú bielizeň a teraz po kúpeli sa s pôžitkom vystrela v čistých voňavých perinách.

Ak toto nie je ozajstná slasť... pomyslela si ospanlivo.

Pravdaže, je to slasť: vrátiť sa domov z milovanej práce, unavená mysľou i telom, vykúpať sa a s pokojným srdcom zaspať v teplej čistej posteli.

Zavrela oči, usmiala sa a zaspala.

Neprešla hádam ani minúta a zazvonil telefón. Renáta sa rýchlo posadila v posteli. Nikdy nebrala telefón poležiačky, lebo zvyčajne šlo o nejaké súrne problémy z nemocnice, ktoré si vyžadovali zrozumiteľnú odpoveď, prudký pohyb jej navyše pomohol prebrať sa zo spánku a vyčistiť si hlavu.

– Renáta Kirillovna! – Anton mal nejaký rozpačitý hlas. – Irka porodila.

– Ako to, že porodila? – Hlúpejšiu otázku mu hádam ani nemohla položiť. – Kedy?

– Teraz. Pred chvíľou. Hneď vám volám. Ráno ju odviezli a do večera porodila.

Všetko je v poriadku, v New Yorku je teraz večer. Irina však mala rodiť až o mesiac!

– Ale prečo tak náhle, Antoša? – zvolala Renáta. – Čo sa jej stalo?

– Nič sa jej nestalo, – zamrmlal zať. – Ráno išla do kúpeľne, vykríkla jaj, už je to tu. A tak ju odviezli.

– A... ako? – so zamierajúcim srdcom sa spýtala Renáta.

– Čo ako?

Darmo je, Anton zavše robí dojem klinického idiota, napriek svojmu matematickému talentu.

– A čo deti?!

– Aha...! Deti sú zdravé, – povedal zať tým istým rozpačitým tónom. – Len sú voľajaké malé. Chlapček má tisícštyristo a dievčatko tisícdvesto gramov. Držia ich v inkubátoroch, – spresnil bohvie prečo.

– V takom termíne je to normálna hmotnosť. U dvojčiat dokonca dobrá.

Renáta sa usilovala, aby jej hlas znel pokojne. Nie kvôli Antonovi, kvôli sebe: tak sa zľakla, že sa potrebovala upokojiť skôr sama. Zať, zdá sa, vôbec nepochopil, aký nebezpečný je pôrod v ôsmom mesiaci tehotenstva.

– Irka spí, – oznámil Anton, skôr než sa stihla opýtať. – Kázala mi, aby som vám zavolal, doktori povedali, že je všetko v poriadku, zavolá neskôr, keď sa vyspí.

– Dobre, – povedala Renáta. – A ty si ich videl?

– Doktorov?

– Deti!

– No hej. – Teraz Antonov hlas neznel rozpačito, ale ustarane. – Vyzerajú hrozne. Ani sa veľmi nepodobajú na ľudí.

– Dobre-dobre, – usmiala sa Renáta. – Pozeraj sa častejšie do zrkadla. Blahoželám, otecko!

– A ja vám, – zvädnuto zamrmlal Anton.

Očividne nemalo zmysel vypytovať sa ho ešte na niečo iné. Nech sa spamätá a zvyká si na svoj nový stav. Na to, že aj ona si musí zvykať na svoj nový stav, Renáta akosi nemyslela. Možno preto, lebo vnúčatá prišli na svet tak ďaleko od nej.

A možno skôr preto, lebo vždy bola pripravená na akékoľvek zmeny vo svojom osude.

Takáto pripravenosť bola vlastne čudná. Veď jej život plynul tak pokojne, ba až jednotvárne, že hocijaká bezvýznamná udalosť by v ňom mohla vyvolať efekt vybuchujúcej bomby.

Možno sa tejto svojej vlastnosti ani nemala prečo diviť – bola zvyknutá, že čas a udalosti plynú pomaly. Komu tak pomaly uplynie nie rok, nie dva, ale prakticky celý život, berie ten život, aký je. A, pravdaže, aj povahu mala zdržanlivú. Typickú petrohradskú náturu.

Tak teda gratulujem, stará mama, pomyslela si. Nech rastú v dobrom zdraví.

Znova si ľahla, zavrela oči. Zaspať už nemohla, taká významná udalosť, a vstúpila do jej života prirodzene a jednoducho, akoby starou mamou bola odjakživa,

Šíra Neva pri výbežku Vasilievského ostrova, ostrá kresba nábrežia lemovaného radom nádherných budov – to všetko sa jej vynorilo na temnom plátne zažmúrených očí. Ale prečo tak zrazu? Bohvie.

Musím kúpiť do práce tortu, pomyslela si. A víno. Nie, radšej šampanské. A koňak. Oslávime to.

Boli to veľmi prosté, všedné myšlienky, ale povedal niekto, že prostoduchosť je zlá?

Druhá kapitola

Renáta nevedela, čo v jej vzťahu k práci prevažuje – láska či návyk. Označiť vzťah k práci, ktorú profesionálne vykonávala takmer dvadsať rokov, za lásku sa jej zdalo nemiestne, ba priam exaltované. Svoju prácu však nepokladala ani za rutinu. Prácu by mohla prirovnať aj k oblohe – takejto nízkej februárovej oblohe, celá je zatiahnutá, sivá, hmlistá, a zrazu sa oblaky pretrhnú a mihne sa medzi nimi čosi jasné, neočakávané, a skôr než zmizne, ešte sa stihne dotknúť srdca.

Mimochodom, takéto myšlienky sú príliš vzletné a Renáta tak nikdy neuvažovala. Veď pri každodennej práci jej na abstraktné úvahy nezvýšil čas.

Budova, v ktorej pracovala, mala bezmála tristo rokov a dvesto rokov sa v nej nachádzala pôrodnica a klinika na ženské ochorenia. Tak to stálo v závete, ktorým majiteľka odkázala svoj dom mestu.

Za tristo rokov budovu, pochopiteľne, stokrát renovovali, čoraz účelnejšie ju upravovali pre potreby nemocnice. Napriek tomu si zvonka i znútra zachovala starobylosť, takú ukážkovú starobylosť – s vysokými oknami, oblúkovými dverami a klenbami. V takej starožitnej budove nemohla byť elitná pôrodnica, na to jej chýbal moderný glanc. Lenže starí Petrohradčania, vlastne ešte Leningradčania, posielali svoje dcéry, vnučky, ba už aj pravnučky rodiť práve sem: klinika mala dobré meno, všetci vedeli, že tam pracujú šikovní a skúsení doktori, a pre rozumného človeka nehral interiér nijakú rolu.

Renáta bola šikovná, skúsená doktorka. Na kliniku na Druhej línii Vasilievského ostrova prišla pracovať rovno zo školy. Navyše pochádzala zo skutočnej lekárskej dynastie – predtým na tejto klinike pracovala jej matka Anna Vasilievna Floriová, za ktorou chodili ženy rodiť zo všetkých koncov mesta, obchádzali kvôli tomu všetky prekážky, napríklad privádzať deti na svet v mieste trvalého bydliska.

Mimochodom, mama sa na tejto klinike v čase blokády aj narodila a starej mame pomáhal pri pôrode vlastný manžel Vasilij Andrejevič Flori. Aj on tam bol lekárom a špeciálne sa vytrhol na pár hodín z nemocnice, kam ho cez vojnu prevelili.

O tom, že sa Renáte narodili vnúčatá, sa akýmsi záhadným spôsobom dozvedelo celé oddelenie vari ešte skôr, než prišla na druhý deň do práce.

– No, čo dobiedzate do nešťastnice, – krotila početných gratulantov staršia pôrodná asistentka Maria Anisimovna. – No, tak je z nej stará mať. Aj vy raz budete.

Narodenie vnúčat sa rozhodli osláviť presne tak, ako oslavovali na oddelení všetky podobné udalosti, ako ich oslavujú v tisícoch nemocníc, ústavov, materských škôl, knižníc a podobných kultúrnych inštitúciách – pri čaji, torte a poháriku, dvoch.

– Skovorodnikov sa ešte nevrátil? – spýtala sa Renáta, keď krájala veľkú tortu ozdobenú šľahačkou.

Pavel Andrejevič Skovorodnikov bol riaditeľom kliniky, Renáta bola jeho zástupkyňou. Ráno ho zavolali na mestský odbor zdravotníctva, nestihla ho pozvať na oslavu.

– Vrátil sa, – odvetila Líza Antonovna, – asi pred dvadsiatimi minútami.

Líza bola zdravotná sestra, ale novinky vyťahovala z rukáva, bola informovanejšia lepšie než hociktorá sekretárka.

– Idem ho pozvať, – povedala Renáta.

Riaditeľova kancelária bola na konci dlhej chodby. Tu starobylosť budovy priam bila do očí: pripomínala izbu v dome Leva Tolstého, ktorú volali izba pod klenbami; túto podobnosť si všimli všetci zamestnanci, keď bola klinika kedysi dávno na exkurzii v Jasnej Poľane.

Skovorodnikov stál pri písacom stole a rozkladal nejaké spisy – zrejme si ich priniesol z mestského odboru zdravotníctva. Tváril sa pritom mrzuto: vedel zaobchodiť s nadriadenými, ale nemal to rád. Vlastne nemal rád nič, čo ho odpútavalo od dvoch vecí – od práce a od príjemného posedenia v dobrej spoločnosti.

– Vitaj, – pozrel na vchádzajúcu Renátu. – Sadni si, hneď som hotový.

– Ja len na minútku... – Nesadla si, dokonca ani k stolu nepodišla. – Zastavíš sa u nás na čaj?

– Čo sa oslavuje? – zaujímal sa a ďalej triedil spisy.

– Veľká udalosť. Moja Irka porodila.

– No toto! – začudoval sa Skovorodnikov. – To je teda prekvapenie! A čo nič nevravíš?

– Veď vravím, – usmiala sa Renáta. – Prišla som ťa pozvať na oslavu. Priniesla som aj tortu.

Skovorodnikov pokrútil hlavou.

– Ty si dobrá! Hovoríš, ako keby si tých vnúčat mala tucet. Pri takej príležitosti si treba dať riadne do nosa. V reštaurácii zrkadlá rozbíjať. Nariekať.

Renáta pokrčila plecami: – Prečo nariekať?

– Alebo sa radovať. Skrátka, prejavovať emócie. A ty – tortička, čajík...

– Pre teba mám koňak. – Veď ja to len tak, aby reč nestála. Nejde o pitie.

– Príď, Pavel. – Renáta otvorila dvere a na prahu sa obrátila. – Už je prestreté.

– Hneď prídem.

Týčil sa za stolom a hľadel za ňou. Aj predtým, zamlada, bol mohutný – nie tučný, ale ťažká váha, impozantná postava – a teraz, s rokmi, bol jeho zovňajšok prvé, čo každého zaujalo. Pôsobil solídne a vzbudzoval rešpekt.

Aké je to zvláštne, pomyslela si Renáta, aké zúfalstvo, aké šťastie i žiaľ som prežívala... A nič z toho nezostalo. Keby mi bol vtedy niekto povedal, že všetko zmizne bez stopy, úplne sa stratí, neverila by som.

– Hneď prídem, – zopakoval Skovorodnikov, zrejme si všimol, že sa vo dverách zháčila.

Vyšla z pracovne. Tá myšlienka predsa len bola príliš nečakaná a letmá, aby ju zastavila. Len tak jej prebleskla hlavou a stratila sa.

Večer sa musela zdržať – Starcevová mala ťažký pôrod. Úzka panva, slabé kontrakcie, Renáta mala, samozrejme, okamžite urobiť sekciu, ale bohvie prečo otáľala, a potom bolo na operáciu už neskoro. Bola to teda jej vina, že vystavila pacientku zbytočnému riziku, nuž, pochopiteľne, nemohla odísť, kým Starcevová neporodí.

Napokon, zdržiavať sa v nemocnici do neskorého večera takmer každý deň, na to bola Renáta zvyknutá, a že sa nemusí ponáhľať domov, bolo pre oddelenie veľmi výhodné.

So Skovorodnikovom sa zrazila vo dverách.

– A ty čo tak neskoro? – začudovala sa.

Pavel Andrejevič už dávno nepracoval ako lekár, venoval sa administratívnej činnosti a bol v nej veľmi úspešný. V práci sa zbytočne nezdržiaval.

– Ale... papierová vojna, – povedal. – Zveziem ťa?

Renáta už otvárala ústa, že odmietne. Žiadalo sa jej poprechádzať, hoci bezcieľne prechádzky nemala rada. Chodiť deň čo deň tri hodiny alebo tri kilometre len tak, aby mala pohyb, sa jej videlo čudné. Zato každú odôvodnenú možnosť nadýchať sa čerstvého vzduchu sa usilovala využiť. Napríklad teraz, prejsť sa od nemocnice k metru.

– Zvez, – povedala a samu ju to prekvapilo, nechápala, prečo hneď súhlasila. Bolo to čosi príbuzné jej dnešnej letmej myšlienke – aké je to zvláštne, že city, aj tie najsilnejšie, zmiznú bez stopy.

Pavel Andrejevič mal nové terénne auto, japonské, navyše, ako poznamenala vševedúca Líza, veľmi inteligentné.

– Ako môže byť auto inteligentné? – čudovala sa vtedy Renáta.

– Môže, a ešte ako! – ubezpečila ju Líza. – Veľké autá spravidla nebývajú inteligentné. Ale všimnite si riaditeľovo – solídne, priestranné, a pritom nijaké snobstvo. Nekole oči prehnaným prepychom.

Asi mala pravdu. Pavel Andrejevič vždy vynikal dobrým vkusom a vždy vyvolával príjemný dojem, nepotreboval na to lacné efekty. Drahé auto mu, samozrejme, kúpila žena. Mala vlastný biznis, čosi v stavebníctve, a rodinný blahobyt závisel od nej. To umožňovalo Skovorodnikovovi pokojne sa venovať obľúbenej práci, nezapliesť sa do pochybných dobrodružstiev, skrátka žiť takým štýlom, aký sa mu páčil – bez šetrenia, ktoré považoval vo svojom veku už za neprístojné, ale aj bez nevkusného plytvania.

– Tak čo, stará mama, už si si zvykla na svoj nový status? – zaujímal sa Skovorodnikov, keď Renáta nasadla do auta.

– Vieš, ani som si nemusela zvykať. Akoby to bolo tak odjakživa.

– Hej, ty si už taká, – prikývol.

Auto vyrazilo.

Renáta naňho rozpačito pozrela. – Aká?

– Sám neviem... Pokojná. Závidím ti.

– Ani ty si tuším nebol cholerik.

– Ale viem sa nazlostiť. Keď na to príde, tresnem päsťou po stole. No ty v každej situácii len pokrčíš plecami.

– Všetci sme nejakí, – pokrčila plecami Renáta.

– To hej.

Chvíľu mlčali. Mesto plynulo za oknom ako nepretržitá línia nádherných stavieb – domy stáli tesne jeden vedľa druhého, iba v oblúkoch sa černeli prázdne studnice dvorov. Renáta roztržito pozorovala to harmonické striedanie línií a prázdna.

– Kam to ideme? – strhla sa zrazu.

– Do Ozeriek. Povedal som predsa, že ťa odveziem.

– Myslela som, že k metru.

– Dnes máš sviatok, prečo by si sa terigala metrom.

– Tak nedbám. Vďaka.

– Ako to dopadlo s tou Starcevovou?

– Dobre.

Zo päť minút sa rozprávali o Starcevovej pôrode a ešte o pacientke, ktorú museli operovať, potom o novom vybavení pôrodnej sály, ktoré Skovorodnikov dnes vytĺkol na mestskom odbore zdravotníctva. To všetko bolo dôležité a Renáta nemala pocit, že sa s Pavlom Andrejevičom vyhýbajú nejakému zásadnejšiemu rozhovoru.

Taký pocit asi nemal ani on. Keď auto zastalo pred jej domom, spýtal sa:

– Nepozveš ma na šálku čaju? Rád by som si s tebou posedel, pozhováral sa.

Znel v tom taký priehľadný mužský úmysel, až sa Renáta začudovala.

Usmiala sa. – Nevymýšľaj, Pavel.

– Čo také podľa teba vymýšľam? – úprimne sa rozhorčil.

– Všetko. Čaj nie je koňak, ty o čaj nestojíš. A o nezáväzný rozhovor so mnou, navyše v noci, už vonkoncom nie. Len choď pekne domov. Ďakujem ti, že si ma odviezol.

– No dobre, – prikývol. – Dobrú noc.

Hlas mu neznel urazene, ba ani udivene. Pravdaže, spýtal sa len tak pre istotu, či by k nej nemohol zájsť. Ani sa mu veľmi nechcelo, ale zvykol si nepremeškať takéto možnosti. Skovorodnikov nehovoril nahlas cynické banality, napríklad, že ženy nebývajú škaredé, len vodky býva málo, Renáta však vedela, že v podstate s tým výrokom súhlasí.

Dívala sa za autom, ako vychádza zo dvora. Naozaj vyzeralo solídne a elegantne. Naposledy sa mihli pred zákrutou rôznofarebné svetlá; Renáta vošla hlavným vchodom do domu.

Skovorodnikova vídala každý deň, ale bohvie prečo práve dnes v nej pohľad naňho vzbudil čudné rozpaky. Narodenie vnúčat ju asi predsa len vyšinulo zo zabehaných koľají, zintenzívnilo jej city – vedela sa na seba pozrieť nestranne a teraz pochopila, že sa nemýli.

Nie, city nie, spresnila v duchu. Je to len pamäť. Hej, pamäť sa mi rozbúrila.

Tretia kapitola

– Samozrejme, vojenčina ti nehrozí, – vravela mama, – ale aj tak je dobre, že ťa prijali na prvý raz. Vieš, ani dievčatá nemajú času nazvyš. Deti treba rodiť zamladi, o tom som presvedčená. Teda čím skôr získaš diplom, tým lepšie pre tvoje aj pre ich zdravie.

Toto celé odznelo len preto, lebo Renáta nemala ešte ani šestnásť, keď zmaturovala. Počas jej stredoškolských štúdií celé príbuzenstvo zazlievalo mame, že dovolí dievčaťu preskakovať triedy, a tým ho nevedno prečo ukracuje o detstvo. Renátu to však vôbec netrápilo. Takisto ako mama nechápala, prečo sa má nudiť v piatej triede, keď ľahko rieši príklady zo siedmej a už prečítala Eugena Onegina. A rovnako nechápala, prečo si príbuzní myslia, že v šestnástich rokoch nemá dostatočnú výdrž, aby mohla študovať taký ťažký odbor. Renáta sa učila vo dne v noci v jednom ťahu, ani na um jej nezišlo, že by to mohlo byť aj ináč. Keď niekto vyrastá v rodine lekárov, skutočných lekárov, nie nejakých šarlatánov, dobre vie, že medicína nie je špás a študovať ju len tak halabala nemožno.

Bola cieľavedomá, strednú školu skončila so zlatou medailou a na lekárskej fakulte študovala na červený diplom.

Až v poslednom, šiestom ročníku jej cieľavedomosť trochu ochabla, a to z tej najbežnejšej, až banálnej príčiny: našla si chlapca. Vlastne nie chlapca, ale mládenca. Čiže priateľa, vlastne nielen priateľa, pochopiteľne...

Koľa k nim prestúpil z Moskvy, z Prvého lekárskeho inštitútu, a ona si to ani nevšimla. Zjavil sa medzi kolegami nový mladý muž, no a čo, veď nie je sopľavé dievča, aby sa bohvieako zaujímala o nový prírastok. Ale po skúške z interného, najťažšej skúške, ktorá ju tak vyšťavila, že ledva stála na nohách, ju ten nový pozval do kaviarne, že to spolu oslávia, a ona ani nechápala, čo vlastne chce.

– Ideme všetci? – spýtala sa. – Celá skupina?

Koľa sa nedal vyviesť z rovnováhy: – Prečo celá skupina? Ideme my dvaja.

– Ako my dvaja? Ty a ja? – spýtala sa Renáta už naozaj hlúpo.

– Presne tak. Ty a ja.

– Ale prečo? – spýtala sa rozpačito.

– Lebo pre mňa to bude príjemný zážitok, ak pôjdeme do kaviarne spolu, – odpovedal. – Dúfam, že aj pre teba.

Naozaj to bolo príjemné. A to je ešte slabý výraz! Renáta dokonca zabudla aj na skúšku a na únavu. Aká únava, keď ťa niekto rozosmeje a zabáva, áno, práve teba zabáva, práve teba sa usiluje rozosmiať! To sa jej stalo prvý raz v živote, vždy bola až priveľmi slušná a chalani si ju nikdy nevšímali, preto bola teraz nieže prekvapená, ale priam ohromená.

Koľa rozprával, čím sa podľa neho odlišuje Leningrad od Moskvy, a jeho postrehy sa Renáte videli nielen zaujímavé, ale aj neuveriteľne presné.

– Nikdy som si nemyslel, že raz bude zo mňa Petrohradčan, – hovoril. – Ale rodičia sa sem presťahovali, a tak som sa rozhodol ísť s nimi. Predsa len už majú svoje roky a ja som ich jediný syn. A čo je na tom! Nie je to predsa voľajaký zapadákov.

Jeho otca preložili do Leningradu za riaditeľa nejakého závodu so špeciálnym utajeným výrobným programom a Renáta považovala za správne, že Koľa nechcel, aby rodičia ostali na staré kolená sami. Bolo to ozajstné mužské gesto, a vlastne, Koľa bol dobrák. A navyše fešák... Štíhly, vyšportovaný, s jasnými čiernymi očami. Renáta ani nechápala, prečo si ju všimol – nerobila si ilúzie o svojom zovňajšku, uvedomovala si, že sa vyznačuje najmä absolútnou nenápadnosťou. Takú, ako je ona, by mohli poslať za špiónku do tyla nepriateľa: splýva s každým davom. Mimochodom, to muži špióni majú splynúť s davom, ale ženy, naopak, majú byť nápadné, efektné a osudové ako Mata Hari.

A tu ju Koľa vyzval do tanca a jej vyleteli z hlavy nielen hlúposti, ale všetky myšlienky do jednej. Ako ju objal, keď vyšli na malý parket! Tak pevne ju k sebe pritisol, a zároveň tak jemne... To asi bude tá nežnosť, mužská nežnosť, hoci Renáta to nemohla s istotou vedieť.

No aj toho, čo vedela o sebe, bolo dosť, aby pochopila, že sa jej Koľa páči a že ich city sú vzájomné. A nielen vzájomné, ale akosi rovnako veľké, áno, presne tak. Ich vzájomné city vzplanuli zároveň a blčali rovnakým plameňom. Rovnakým a rovnako.

Páčila sa aj Koľovým rodičom, hoci sa nazdávali, že je na ženbu ešte primladý. Prirodzene, Renáte to nepovedali, pretože to boli inteligentní ľudia, ale ona sa z niekoľkých letmých a možno náhodných rozhovorov dovtípila, čo si myslia.

– Toto je Inna, moja sestra. Mala osemnásť, keď sa vydala, – ukazoval raz Koľov otec Renáte rodinný album, kým Koľa bežal do obchodu po čerstvý chlieb k obedu. – To je aj pre ženu priskoro, navyše aj manžel bol mladučký.

Renáta sa chcela opýtať, čo znamená, že manžel bol, vari sa manželstvo rozpadlo? Napokon nepovedala nič, ostýchala sa.

Padlo ešte niekoľko podobných narážok. Ale čo mala robiť? S Koľom sa mali radi a on ju takmer na začiatku ich známosti požiadal, aby sa zaňho vydala.

Rozhodli sa, že sa zoberú až po skúškach. Kým sa na ne pripravovali, kým ich skladali, mali iné starosti ako svadbu. Vari je svadba taká dôležitá? Veď fakticky už boli svoji.

Tá udalosť, taká dôležitá, že by hádam mala otriasť jej životom od základov, prišla celkom prirodzene, až jednoducho. Akoby odjakživa ležala v Koľovom objatí na gauči v hosťovskej izbe jeho rodičov – bolo to cez deň, nerozkladali gauč, aj by bolo čudné, keby sa tým zapodievali takí rozpálení láskaním a bozkami, ba vlastne dobre, že to neurobili, lebo na úzkom lôžku bolo objatie veľmi tesné – ležala a tešila sa, že to bolo práve s ním, s chlapcom, ktorého miluje.

Samo osebe sa jej to všetko zdalo dosť nepochopiteľné, ale ako medička, navyše pôrodníčka a gynekologička, veľmi dobre vedela, že prvý intímny styk ani nemôže byť iný, najmä pre mladé dievča. Spočiatku to vždy býva buď bolestivé, alebo, v lepšom prípade, nie veľmi príjemné, ale časom sa to upraví, lebo sa s Koľom ľúbia.

– Teraz si moja žena, – povedal.

V jeho hlase sa neha miešala s uspokojením. Bol šťastný a Renáta tiež, preto ju ani trochu netrápilo, že museli svadbu odložiť.

Po ukončení štúdií sa, prirodzene, rozhodla zamestnať v maminej pôrodnici. Pravda, mama tam už nepracovala: keď otec zahynul pri autohavárii – Renáta bola vtedy v druhom ročníku –, mama dostala infarkt a odišla do dôchodku presne v päťdesiatich piatich rokoch, hoci aj ona, aj všetci jej kolegovia si dovtedy mysleli, že bude pracovať až do staroby. V pôrodnici sa na Annu Vasilievnu Floriovú, samozrejme, pamätali a správali sa k jej dcére veľmi ústretovo. A niektorí sa dokonca pamätali aj na Renátinho starého otca: lekári, sestry aj sanitárky pracovali na tejto klinike dlhé roky, niektorí aj celý život.

Pravda, doktor Skovorodnikov prišiel na kliniku len nedávno.

– O tvojej mame som veľa počul, – povedal Renáte. – Aj o tvojom starom otcovi. Vychýrení doktori!

Bolo to v jej prvý pracovný deň, cez poludňajšiu prestávku. Lekári dostávali nemocničnú stravu, mnohým sa videla až príliš diétna a nosili si z domu niečo výdatnejšie. No Renáta bola vo svoj prvý deň taká rozrušená, že na jedlo nemala vôbec chuť.

Skovorodnikov si to hneď všimol.

– Upokoj sa, – usmial sa. – Všetko pôjde dobre. Keby dačo, obráť sa na mňa, vždy rád pomôžem.

Mal taký úprimný úsmev, že Renáta sa naozaj trochu upokojila a vďačne naňho pozrela. Nemala prečo pochybovať, že jej vždy pomôže. Ešte aj v tom, ako ten doktor, ktorý sa predstavil jednoducho Pavel, držal príbor, bolo cítiť toľkú spoľahlivosť, že v nej hneď vzbudil dôveru. Okrem toho bol naozaj skúsený – hoci do tejto pôrodnice prišiel nedávno, ale mal už slušnú prax, desať rokov.

V ten prvý deň viedol ťažký pôrod, dieťa bolo otočené nožičkami, a Renáta mu pomáhala. Vlastne to on jej pomáhal, lebo predsa len mala strach aj trému, ale keď sa všetko napokon šťastne skončilo a rodičku s dieťaťom odviezli zo sály, Pavel ju pochválil:

– Bude z teba dačo. Máš cit a pevnú ruku. Skúsenosti získaš a pôjde to. Časom sa staneš mojou zástupkyňou!

A znova sa usmial tým dobráckym úsmevom. Bolo nad všetky pochybnosti, že bude, ako vraví, hoci Renáta nechápala, ako sa stane jeho zástupkyňou, keď nie je nijaký šéf, len radový doktor.

Keď potom doma rozprávala mame, ako prešiel prvý deň v práci, a spomenula Pavla Skovorodnikova, mama poznamenala:

– Myslíš, že to tak nebude? Irina Arkadievna čoskoro pôjde do dôchodku a oddelenie bude viesť on.

– Prečo si to myslíš? – začudovala sa Renáta. – Má iba tridsaťdva rokov. Oľga Anatolievna je staršia aj skúsenejšia.

– Ale Skovorodnikov je muž, – vysvetlila mama. – A vraj šikovný. Aj napriek rovnocennosti pohlaví je vo vedúcom postavení vždy lepší muž než žena. Nazdávam sa, že žena má byť vo funkcii iba v tom prípade, ak nie je poruke nijaký schopný muž.

Koľa, ktorému Renáta tiež porozprávala o svojom prvom pracovnom dni, so svokrou nesúhlasil.

– Ja som zástanca rovnoprávnosti, – vyhlásil. – Najmä v medicíne.

Hlbšie však tú tému nerozoberal, jednoducho nestihol, veď aj on sa hneď ponoril do práce vo svojej nemocnici na Obvodnom kanáli, takže sa s Renátou rozprávali zväčša telefonicky, nestretávali sa dokonca ani cez víkendy, lebo nemali službu a voľno v rovnakom čase.

Renátu to však netrápilo. Čo sa dá robiť, majú také povolanie. A potom, kto povedal, že láska si vyžaduje, aby zaľúbenci nespustili jeden druhého z očí? Napríklad rodičia, niekedy sa nevideli celé dni, lebo pracovali v rozličných nemocniciach, a predsa boli šťastní.

Renáte sa jej práca tak páčila, že všetko ostatné ustupovalo do úzadia. Aj predtým, počas štúdií i praxe, to bolo zaujímavé, ale teraz mala ozajstnú prácu a tá ju úplne pohltila. Pravdaže, ešte jej chýbali skúsenosti a niekto bol vždy pripravený priskočiť jej na pomoc, no jednako už cítila zodpovednosť za to, čo robila.

A Pavel Andrejevič Skovorodnikov v nej zo dňa na deň vzbudzoval väčšiu úctu. Bol, ako sa povie, doktor od Boha, navyše mal príjemnú povahu, preto sa s ním aj dobre pracovalo. A keď povedal, že dnes Renáta sama urobí sekciu, vôbec sa nezľakla. Prečo by sa mala báť, keď jej bude asistovať taký doktor a taký človek, čo svojím hlbokým hlasom rázne povie, že všetko pôjde výborne!

Hoci podľa Pavla Andrejeviča pokoj, čo pri operácii vyžaruje z každého Renátinho pohybu, je jej vrodená vlastnosť a on na tom nemá nijakú zásluhu.

– To sú gény, kamarátka, gény, – veselo, žičlivo na ňu pozrel. – Rád by som vedel, koľko generácií doktorov ti formovalo ruku.

– Päť, – odpovedala bez rozmýšľania.

– Premiantka, – usmial sa. – Všetko si pamätáš.

– Nepamätám si, Pavel, jednoducho to viem od mamy, – spresnila.

– Aj tak si premiantka. Mám pravdu?

– Hej.

Aj ona sa naňho usmiala. Bolo jej dobre, ľahko, prvý raz v živote pocítila, aké to je, keď duša spieva. A bolo na tom niečo divné? Mala za sebou prvú samostatnú operáciu, i keď tú najbežnejšiu a pod dohľadom skúseného lekára, ale sama bola ešte začiatočníčka. Pochválil ju človek, ktorému absolútne dôverovala. A ten človek jej bol zjavne naklonený, oči sa mu veselo blýskali v jasnom svetle lampy, nuž ako by jej duša nespievala?

Ani sa jej nechcelo ísť domov, hoci na druhý deň mali s Koľom obaja voľno, navyše jeho rodičia odchádzajú na chatu, ktorú nedávno jeho otcovi pridelil závod. Vlastne nie, Renáta sa tešila na zajtrajšie stretnutie s Koľom. Pravdaže sa tešila. Veď ho mala rada.

Table of Contents

Start

Prvá časť

Prvá kapitola

Druhá kapitola

Tretia kapitola