Jennifer Probst

Hľadanie prísľubu večnosti

Copyright © 2015 by Jennifer Probst

Translation © 2016 by Martina Fedorová

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-5176-2

Túto knihu venujem svojmu psovi Lesterovi,

ktorý na mňa čaká pri dúhovom moste v psom raji.

Ďakujem za tvoje verné priateľstvo.

Vďaka tvojej múdrej a nádhernej duši bol môj svet omnoho lepší.

Maminka ťa nikdy neprestane ľúbiť.

Prológ

Policajný dôstojník Petty mal totálne pokazený deň. Začalo sa to hneď ráno tým, že mu z akéhosi absolútne záhadného dôvodu nezazvonil budík, takže všade meškal. A to z duše nenávidel. Čo, naopak, zbožňoval, boli pomalé rána, keď má dosť času na všetky svoje rituály. Horúcu čiernu kávu. Chrumkavý toast s maslom a so slaninou. Naozajstnou, nie tou nechutnou napodobeninou z moriaka. Prečítať si noviny, osprchovať sa a nikam sa nenáhliť.

Namiesto toho dnes nevedel, čo skôr. Bleskovo sa umyl a obliekol, so smutným povzdychom sa rozlúčil s novinami a predovšetkým s kávou, pretože takto mu nezostávalo nič iné než tá brečka v kancelárii, ktorú z nepochopiteľného dôvodu všetci takisto nazývajú kávou. Akoby to nestačilo, hneď na úvod dňa si musel vypočuť všeobecné drzosti jedného tínedžera, ktorému hormóny tak zatemnili mozog, že mu ani len nenapadlo, že by nemal odvrávať chlapovi v uniforme, ktorý mu práve dáva pokutu za prekročenie rýchlosti.

Po niekoľkých hodinách v službe a márnych pokusoch prísť na to, čo to v jeho služobnom aute tak odporne zapácha, zaparkoval a ako posledné možné miesto skontroloval kufor, kde na svoje prekvapenie objavil papierové vrecko so psím hovnom. Tí idioti! Zaiste sa v nočnej poriadne nudili, keď im nenapadlo nič lepšie, než dráždiť hada bosou nohou. Svoju prácu mal skutočne rád, no boli chvíle, keď by ich všetkých do jedného najradšej zmlátil. Nuda je na policajnej stanici očividne nepriateľ číslo jeden, ktorý podnecuje chalanov, aby robili nepredstaviteľné hovadiny. Jasné, pokojný jesenný večer vo Verily... koho iného by si asi tak mohli vybrať za obeť.

Zbavil sa nechutného nákladu a rozhodol sa, že dnes sa vykašle na obed, no pri pokuse obísť rozbitú fľašu, ktorá ležala uprostred cesty, prepichol pneumatiku.

Osud sa dnes proti nemu jednoducho spolčil so všetkými pekelnými mocnosťami a nič proti tomu nezmôže. Fakt blbý deň pre niekoho, kto sa pokúša prestať fajčiť. Nozdry sa mu zachveli pri predstave, ako mu do pľúc vniká omamný dym. Slastne sa nadýchol a podvedome nahmatal na ramene nikotínovú náplasť, ktorú si zasa zabudol vymeniť. Vravel, že ju nepotrebuje. Je predsa silný. Nad zlozvykom zvíťazí, aj keby ho to malo zabiť. Čo vôbec nebolo pritiahnuté za vlasy, pretože Petty cigarety naozaj nadovšetko zbožňoval.

Mučivé nutkanie zapáliť si postupne zoslablo. Konečne! Nebude to dnes nijako preháňať. Odkrúti si službu, urobí len to najnutnejšie, a zajtra sa svojmu nikotínovému nepriateľovi postaví s novou silou. Vymenil pneumatiku, roztrhol si pritom na kolene nohavice od uniformy a svinsky sa spotil. Slnko pálilo, akoby si pomýlilo kalendár a netušilo, že je október. Možno si povedalo, že aj babie leto je leto. Len on má, samozrejme, služobné sako s dlhým rukávom. Cítil, ako mu po tvári a chrbte cícerkom steká pot, predstavil si mapy pod pazuchami a zatúžil po sprche. Na jeho vnútornej pohode mu to ani trochu nepridalo, no so zaťatými zubami sa zaprisahal, že všetko predýcha a ani na minútu nestratí trpezlivosť. Nesmie sa dať vytočiť. Vždy má z toho iba samé problémy. Stačí málo a už sa ako odbrzdený parný valec strmhlav rúti dole kopcom. S prihliadnutím na dnešné ráno musí byť zvlášť opatrný. Len pokoj, pohoda. Ani sa nenazdá a má po službe.

Absolútna malina.

Parťák si dnes potreboval kamsi odskočiť, ale o hodinu zasa príde do služby. Devine je super chalan. Vždy je s ním zábava. Poznajú sa už dlho, sú viac priatelia než kolegovia.

Ešte za sebou ani nezavrel dvere, keď sa ozvala vysielačka.

„Vozidlo číslo štyridsaťtri. Prípad domáceho násilia, Sycamore Street dva.“

Stone si priložil vysielačku k ústam. „Vozidlo číslo štyridsaťtri na ceste.“

„Vyčkajte na posily. Strážmajster Devine tam bude čoskoro.“

„Rozumiem.“

Zaradil sa do premávky a zamieril na uvedenú adresu. Podľa predpisov majú každý prípad domáceho násilia vyšetrovať dvaja policajti a Petty to za každých okolností rešpektoval. Vedel, že v súvislosti s tým, čo prežil, sú podobné situácie pre neho zvlášť náročné, takže im nerád čelil sám. Okrem toho, hru na dobrého a zlého policajta mali s Devinom nacvičenú vskutku brilantne. Devinov hollywoodsky ksicht a Pettyho gangsterská držka dokonale umocňovali celkový dojem.

Minul Main Street a s úsmevom nasal pokojnú atmosféru Verily, malého mestečka na rieke, vďaka ktorej malo nenapodobiteľné čaro. Na prvý dojem nesúrodé panoptikum excentrických umelcov, kaviarní, obchodíkov s biopotravinami, oblečením zásadne z prírodných materiálov a najväčším počtom wellnesscentier na štvorcový meter azda aj na celom svete, no Verily ho podivuhodne priťahovalo. A čoraz častejšie si kládol otázku, aké by to asi bolo byť jedným z ľudí, ktorí tu žijú. Byť ako oni. Sústredený. Pokojný. Šťastný.

Celý život zápasí s intenzívnymi pocitmi, predovšetkým s temným a pohlcujúcim hnevom. Verily sľubovalo svetlo na konci tunela.

Stone sa podvedome zamračil nad nečakane poetickým poryvom svojej duše a povedal si, že by sa mal radšej sústrediť.

Zabočil do Sycamore Street.

Odstavil auto na chodník a pár sekúnd do seba len tak nasával atmosféru miesta a zhromažďoval fakty. Prázdna ulica – to však ešte neznamená, že susedia nesledujú, čo sa deje, spoza záclon. Pozrel sa na hodinky. Devine každú chvíľu príde. Vystúpil z auta, pomaly prešiel k číslu dva a pozorne načúval, či nezachytí nejaký hluk.

Biely dom postavený vo viktoriánskom štýle pôsobil na prvý pohľad trochu zanedbane. Opadávajúca omietka. Rozbitý schod. Prepadávajúca sa podlaha terasy na priedomí. Okná už dávno nikto neumyl, zato vedľa domu hrdo zdravila návštevy udržiavaná zeleninová hriadka. Očividne sa o ňu niekto viac než vzorne stará. Na príjazdovej ceste opustene stála ružová trojkolka ovenčená stužkami, ktorá však zjavne mala svoje najlepšie dni už za sebou. Počul dobre? Niekto plače? Podvedome sa mu napli svaly.

„Nie!“

Pri ženskom výkriku mu takmer stuhla krv v žilách. Cez pootvorené okno k nemu doľahol rachot a vzápätí detský krik.

„Suka!“

Stone sa rozbehol k dverám. Zabúchal. „Polícia, otvorte!“

Tresk. Vytiahol vysielačku. „Vstupujem do objektu na

Sycamore Street dva. Čakám na posily.“ Nemôže to odkladať, kým dorazí Devine. Na základe toho, čo počul, môže jednoznačne predpokladať možnosť ublíženia na zdraví, čo ho oprávňuje na vstup do domu.

To aj urobil.

Nebolo zamknuté. Rozrazil dvere a takmer sa zatackal. Scéna, ktorú mal pred sebou, bola ako vystrihnutá z jeho desivých nočných snov.

Statný svalovec v džínsach, do pol pása nahý, búši mocnými päsťami do ženy schúlenej na zemi, zrejme svojej vlastnej manželky, ktorá sa krčí v kúte a rukami si chráni tvár. V dome sa rozliehali jej srdcervúce výkriky, no to, čo ho celkom vyviedlo z rovnováhy, bolo to druhé.

Dieťa.

Malé, asi päťročné dievčatko, ktoré vzlykajúc zvieralo v drobných rúčkach nohu chlapa a prosilo ho, aby už prestal maminku biť.

Bolo by stačilo málo a mal by ho. Schytil by dievčatko a dostal do bezpečnej vzdialenosti od násilníka. Tých pár sekúnd však chlap využil na to, aby prestal mlátiť ženu, otočil sa a sám zodvihol dieťa.

Aby ho šmaril na druhý koniec miestnosti.

Malé telíčko prudko narazilo do steny a bezvládne sa zviezlo na zem. Do tváre jej padli jemné svetlé vlásky. Nehýbala sa.

To, čo sa dialo ďalej, prebiehalo ako v spomalenom filme. Stone toho preskákal v živote dosť, aby vedel, že nesmie stratiť nervy, musí zavolať záchranku, zvládnuť situáciu a zachrániť obete. Roky skúseností a profesionálneho tréningu zvyčajne spoľahlivo prevzali kontrolu a diktovali mu, čo treba urobiť.

Dnes sa však v zlomku sekundy ocitol v celkom inom čase a na celkom inom mieste. Myseľ mu zastrela hmla.

Vrhol sa na chlapa ako zmyslov zbavený. Zachytil prekvapený výraz v krvou podliatom oku, cítil na ramenách mocné prsty, ako sa ho chcú striasť, počul krik a udieral.

Bil. Tĺkol. Znova a znova.

Chlap spadol na dlážku, no Stone neprestával. Udieral z celej sily, so zúrivosťou a hnevom, ktoré v sebe tak úzkostne a dlho potláčal, aby potrestal netvora, ktorý so zvráteným potešením mlátil bezbrannú ženu.

Celkom stratil predstavu o čase, a tak ani len netušil, ako dlho toho chlapa tĺkol, až kým ho neodtrhla akási sila. Precitol, začul zvuk prichádzajúcej sanitky a z hmly pred jeho očami sa vynorila Devinova tvár. Držal ho za plecia, triasol ním a dookola opakoval jeho meno, aby ho vrátil späť do reality. Do miestnosti vbehli záchranári, ozvali sa výkriky. Keď sa Stone Petty celkom spamätal, uvedomil si, že už je neskoro.

Znovu to na celej čiare pokašľal.

Od začiatku až do konca totálne posratý deň.

Prvá kapitola

Arilyn Meadowsová sa poobzerala okolo seba. Stála v obývacej izbe útulného bungalovu s veselou žltou fasádou, ktorý sa nateraz stal jej domovom. Po zemi sa váľali pootvárané škatule, nábytok bol ovešaný kopami šatstva a miláčikovia zo psieho útulku, Lenny a Mike, zúrivo zápasili o jej jediný pár drahých elegantných topánok, ktoré si v slabej chvíli kúpila. Šarlátovočervené.

Na vysokom podpätku. S remienkami. Chcela prekvapiť svojho milého.

A naozaj sa jej to podarilo. Nakoniec prekvapila nielen jeho, ale aj tú mladú babu, ktorá sa od septembra prihlásila na jogu a s ktorou si to práve spolu veselo rozdávali.

Čierno-biela dvojchvostá chlpatá guľa teriérov sa váľala po zemi a zúrivo súperila, kto sa do toho topánkového pokladu zahryzne ako prvý. Ovisnuté uši a biele škvrny na čelíčkach – jej zverenci boli príliš roztomilí na to, aby sa na nich mohla hnevať, hoci vedela, že im toho v poslednom čase prepáčila až príliš. Už otvárala ústa, aby ich okríkla, ale znovu ich zavrela. Vedela, že pokiaľ ide o výcvik jej milovaných šteniatok, robí chybu. No pocitu zadosťučinenia pri pohľade na rozkmásané topánky nedokázala odolať. Aj tak by si ich nikdy neobula bez spomienky, ktorá ju zakaždým ohromila silou rany na solar. Keď už sama nedokáže vyceriť zuby, nech si to užijú aspoň Lenny s Mikom.

Prekvapilo ju, s akou ľahkosťou zrazu priznala, že kdesi hlboko v jej vnútri napäto zuní hnev. Celý život hľadá pokoj a lásku, usiluje sa o harmóniu a mier so sebou i so svetom. Ešte minulý týždeň mohla vyhlásiť, že sa jej to konečne podarilo. Že vo svojom vnútri objavila ozajstný pokoj a šťastie.

Teraz však bolo všetko inak.

Arilyn prehltla vzdych a pustila sa do upratovania. Najprv potrebuje odložiť oblečenie do skrine. Prírodná bavlna a ľan sa ľahko dokrčia, najmä ak človek nemá sušičku. Dlaňou uhladila mäkkú látku a veci úhľadne poskladala na poličku. Konečne býva v poriadnom dome. Bolo pre ňu veľké šťastie, že jej priateľka Genevieve MacKenzieová ponúkla podnájom vo svojom milovanom žltom bungalove, keď Arilyn zistila, že v jej starom podnájme, popri nefunkčnej elektrine a kúrení, číha pod dlážkou nebezpečná pleseň. Gen sa presťahovala do bytu svojej životnej lásky, Wolfa, a jej tu nechala všetko zariadenie. Najlepšie na tom je, že bungalov stojí v tej istej ulici ako dom ďalšej Arilyninej skvelej kamošky Kate, s ktorou pracujú v spoločnej zoznamovacej agentúre Kinnections o dve ulice ďalej.

Zo všetkých síl sa usilovala sústrediť pozornosť na pozitívny aspekt posledného vývoja udalostí – úžasné bývanie, kam si môže bez akýchkoľvek problémov priviesť aj ďalších psíkov z útulku –, no jej zvyčajný postoj k životu utrpel zdrvujúcu ranu. Čoraz viac ju premáhal hnev a ako tlmené hrmenie pred letnou búrkou sa hlásila zdrvujúca depresia. Dopekla. Pôvodne mala práve tráviť romantický víkend v Cape May. Milovať sa, užívať si, prípadne ošetriť zopár neuralgických bodov ich niekoľkoročného vzťahu. Áno, po piatich rokoch ustavičných rozchodov a uzmierovania naozaj dúfala, že konečne začuje tú magickú vetu.

Ty si tá pravá, a jediná.

Manželstvo. Možno rodina. Učili by spoločne v jeho štúdiu jogy a bok po boku by sa usilovali o dosiahnutie vyššieho cieľa, o pokoj a radosť, zatiaľ čo by sa navzájom milovali veľkorysou a všeobjímajúcou láskou až za hrob.

Mimovoľne zovrela v prstoch bielu blúzu z gázy. V tom istom štúdiu sa jej však rovno pred očami rozsypal jej život na prach.

Žena sa predkláňala, dlaňami opretá o zem, vytŕčala nahý zadok do vzduchu. Jej milenec ju obrábal zozadu, na nahom chrbte jeho dlhé tmavé vlasy, prstami zvieral jej boky, rytmicky prirážal, von a dnu, kým ona stonala a vzdychala, on občas spokojne zavrčal. Vykríkla. Hrdelne sa zasmial, zodvihol ruku a z celej sily ju plesol po nahom zadku. Zarazene zhíkla. Potom to urobil znovu a znovu, až jej pokožka celkom sčervenela a ona čoraz prenikavejšie kričala a slastne stonala...

Odvrátila sa a pritisla si na oči dlane zovreté v päste. Obraz ju pálil ako kyselina.

S ňou sa tak nemiloval. Nikdy uňho nepocítila takú dravú, nespútanú a živočíšnu túžbu. Pestovali spolu tantrický sex, pomaly gradujúcu špirálu vzájomnej príťažlivosti zavŕšenú spoločným splynutím. Milovali sa na mnohých miestach, no vždy dosiahli vzájomné naplnenie pokojným, kontrolovaným spôsobom. Prejavovali svojim telám úctu. Nikdy nepresadzoval vlastnú vôľu a nikdy mu nešlo len o prázdne potešenie.

Nezabudne na výraz jeho tváre. Odrážalo sa v nej hlboké uspokojenie. V jej prítomnosti nikdy nebol natoľko prítomný a odovzdaný.

Po tomto teda po celý čas túžil? Bál sa, že nenaplní jeho sexuálne túžby? Že sa azda zľakne toho takmer zvieracieho, násilného pudu, ktorý mu vládne?

Striasla sa. Ponorená v myšlienkach, vybalila svoje obľúbené kryštály a meditačné pomôcky. Tak dlho a ochotne zaňho nachádzala presvedčivé výhovorky, prečo sa nedokáže plne odovzdať ich vzťahu. Očividne sama verila, že jeho súkromie je nedotknuteľné a potrebné na to, aby napredoval na svojej duchovnej ceste, ktorá sa celkom samozrejme nezlučuje s bežnými konvenciami, spoločenskými pravidlami a očakávaniami, ktoré ľudia bežne kladú na svojich partnerov. Veď práve to na ňom zbožňovala. Majú rovnaký názor na život a ide im o to, aby vniesli do sveta pozitívnu energiu a zmenu. Áno, je vorkoholik, ale dobrým spôsobom, hnaný túžbou pomáhať ostatným na ich duchovnej ceste. Je pochopiteľné, že sa v mene takéhoto cieľa zdráha prijať akýkoľvek záväzok. Zaiste sa bojí, že ju premôžu majetnícke sklony a bude od neho žiadať, aby sa rozlúčil so svojím poslaním.

Až po rokoch skrývania sa, ustavičného odmietania stretnúť sa s jej rodinou i priateľmi a milostných schôdzkach, ktoré zakaždým prebiehali v prísnom utajení, akoby páchali čosi nekalé, mu dala jednoznačné ultimátum. Zrazu si uvedomila, že spočiatku vzrušujúce tajomstvo prerástlo do boľavého pocitu poníženia.

Čochvíľa bude mať tridsať. Túži po pevnom vzťahu a rodine. Chce azda tak veľa? Nejde jej predsa o to, aby mu pristrihla krídla. Túži rásť a vyvíjať sa s ním a po jeho boku. Zlyhal prvý raz a ona sa silou vôle prinútila k tomu, aby mu znovu uverila. Ospravedlnil sa, oľutoval a vysvetlil jej svoje obavy z toho, že láska a trvalý vzťah ho odvedú od jeho duchovného poslania. Sľúbil jej, že ju už nikdy nepodvedie. Ako interná poradkyňa zoznamovacej agentúry Kinnections neraz svojim klientom vysvetľovala, že v mene dobrého vzťahu si musia partneri vyjsť navzájom v ústrety, a tak mu nakoniec odpustila.

Všetko bolo inak. Pár mesiacov. Dokonca súhlasil, že sa zoznámi s jej rodinou.

Cítila, ako jej poníženie vohnalo krv do tváre. Ohnivý achát, ktorý práve držala v rukách, sa zachvel. Zhlboka sa nadýchla, aby sa jeho liečivá sila, moc odbúravať napätie a navodzovať uvoľnenie a pokoj prejavili čo najrýchlejšie. Samé sprostosti. Tá tvár, jeho tvár, ktorú uvidela, keď vtedy otvorila dvere, ju bude prenasledovať až do konca života.

Jeho nádherné hlboké oči prekvapene zažmurkali. Zahľadela sa do milovanej tváre, pohľadom pohladila vysoké čelo, ostrý nos, mužnú sánku. Bez pohnutia na ňu mlčky civel, kým vo vzduchu každou sekundou hustlo napätie.

„Arilyn.“

Pri zvuku svojho mena sa striasla. Melodický zvuk jeho hlasu ju vždy privádzal do vytrženia, na hodinách jogy rovnako ako v spálni. Cítila, ako ju zaplavuje vlna bolesti, a najradšej by sa bola v tej chvíli schúlila do klbka, zaliezla do postele a dúfala, že nejaká vesmírna sila zariadi, aby v tom našla hlbší zmysel. Namiesto toho tam však ďalej stála ako idiot a čakala, že niečo povie alebo urobí.

„Je mi to ľúto, Arilyn,“ povedal nakoniec zlomene.

Oči mal plné smútku. „Porušil som sľub. Moje telo je slabé, no moje srdce stále bije len pre teba. A nikdy neprestane. Verím, že nájdeš spôsob, ako mi odpustiť.“

Sotva. Do smrti sa jej nepodarí vymazať z mysle jeho ručanie vo chvíli, keď vrcholil v tele inej ženy. Po piatich rokoch sa v nej čosi nadobro zlomilo. Nikdy viac ho nevpustí do svojho srdca ani do svojho života. Mnohokrát ho pred ním uzavrela, no nikdy ešte nezamkla. Tentoraz však takmer fyzicky počula cvaknutie zámky.

Je definitívne koniec.

Spolu s bolesťou v ňom zamkla i všetky slzy. Cítila v sebe bezútešné prázdno.

Posledný raz sa zadívala do tváre muža, ktorého ľúbila. Keď prehovorila, jej hlas znel ako hlas meluzíny. Mrazivý. Zničujúci. Mŕtvy.

„Je koniec. Už mi nikdy nevolaj ani nepíš.“

Položila vzácny ametyst vedľa krištáľu a pustila sa do prípravy meditačného kútika. Lenny s Mikom oddychovali, unavení po zábavnej hre s topánkami, po ktorej zostali na zemi kúsky červenej kože a rozžutý podpätok. Z duše im závidela. Vrelo to v nej ako v čarodejnicinom kotle. Zájde na hodinu ashtanga jogy, aby zo seba všetky tie negatívne emócie vyplavila. Zahľadela sa na kryštály a nakoniec schmatla ten krvavočervený. Jednoznačne granát. Vyrovnáva emócie a uvoľňuje potláčaný hnev.

Navliekla ho na stužku a zavesila si ho na krk. Práca ju zachráni. Aspoň nebude mať kedy myslieť. Dopriala si dva týždne smútenia. Teraz je však najvyšší čas, aby sa znovu sústredila na svoj život. Uprace, zasadí bylinky, rozbehne kampaň na podporu psieho útulku a vrhne sa na nový počítačový program pre Kinnections. Odkedy zrušila hodiny v štúdiu svojho exmilenca, študenti sa neprestávajú pýtať, kedy a kde bude znovu učiť. Mohla by sa spýtať na nejaký prenájom. Jej študenti predsa nemusia trpieť len preto, lebo sa zaprisahala, že do Chakras Yoga Studio jej noha viac nevkročí.

Doprostred ručne tkanej podložky položila fialový meditačný vankúš, okolo rozostavila sviečky a pre väčší pocit súkromia rozvinula bambusový paraván. Vonné tyčinky zostali bezpečne na okrúhlom stolíku, keďže Lennymu chutia omnoho viac než organické psie keksy, ktoré mu kupuje. Druhú návštevu u veterinára v rovnakej záležitosti by už asi neprežila.

Posvätné miesto pokoja je pripravené. Vedľa starého prehrávača zakotvila kôpka meditačných cédečiek. Pri meditácii neznesie slúchadlá na ušiach. Podišla k stolu, vzala zápalky a trs šalvie. Už len toto a pustí sa do prípravy večere. Zakaždým, keď sa niekam prisťahovala, starostlivo vyčistila miesto od starých energií, aby mohla začať celkom odznova.

Tentoraz potrebuje čistý štít viac než kedykoľvek predtým.

Len čo zapálila šalviu, hrdlo sa jej stiahlo. Každá z jej priateliek žije v zdravom a šťastnom vzťahu, ktorý pomaly, ale isto speje k manželstvu. Na rozdiel od nej. Ona jediná zostala sama. Azda sa to nikdy nezmení? Celý život sa usiluje pracovať na sebe a byť lepším človekom, otvoriť sa láske, dosiahnuť istú duchovnú úroveň, aby všetkým okolo seba prinášala pokoj a radosť. Dopekla, kým ostatní chodili po večierkoch, sebecky sa starali len o vlastné potešenie a rozmýšľali, ako by ulahodili svojmu pudovému ja, ona makala na tom, aby sa zdokonaľovala a rástla. Aby robila všetko... správne.

Lebo to takto správne je. Alebo nie?

Zjavne asi nie. Najlepšie roky premárnila s chlapom, ktorý jej nehanebne klamal a manipuloval ňou v mene duchovného rozvoja a rastu. Ako mohla byť taká slepá? Ako ju mohol tak žalostne sklamať jej inštinkt? Alebo je dočista tupá? Čo ak si lásku, o akej vždy snívala, vôbec nezaslúži? Zúrivo zaklipkala viečkami, aby zahnala slzy. Musí s tým prestať. Dosť bolo fňukania. Jej život je úžasný a v mnohých ohľadoch jej prináša uspokojenie. Vie, čo chce dosiahnuť, má okolo seba ľudí, ktorí ju ľúbia. Arilyn zodvihla dymiaci trs šalvie do vzduchu, zatvorila oči a predstavila si domov naplnený láskou, pokojom a svetlom. Prúžky modrastého dymu jej boli v pätách, kamkoľvek sa pohla, keď prechádzala z miestnosti do miestnosti, pričom nevynechala ani kúpeľňu a záchod, a dôkladne sa sústredila na kuchyňu a spálňu, kde ľudia spravidla vyjadrujú svoje emócie najintenzívnejšie.

Až teraz je jej nový domov skutočne čistý. Uhasila tlejúci trs, poukladala kvetináče s bylinkami na okno, aby mali dostatok svetla, a na oslavu vytiahla z chladničky fľašu vína. Dnes večer si dúšok alkoholu jednoznačne zaslúži. K vegetariánskemu burgeru a zeleným sójovým bôbom edamame sa náramne hodí. Urobí zopár ásan, zacvičí si pranajámu a potom sa naje. Zajtra sa na všetko bude pozerať inak. A celkom inak sa bude cítiť. Silnejšia. Vyrovnanejšia. Všetko bude mať znovu pevne vo svojich rukách.

Ani na sekundu o tom nezapochybovala.

Table of Contents

Start

Prológ

Prvá kapitola